Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа №2-557/11

провадження № 61-13540св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, товариство з додатковою відповідальністю «Ізмаїльська райсільгосптехніка»,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Ізмаїльська райсільгосптехніка» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у складі судді Пепеляшкова С. М. від 26 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Парапана В. Ф., Громіка Р. Д., від 25 травня

2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 та товариство з додатковою відповідальністю «Ізмаїльська райсільгосптехніка» (далі - ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка», товариство) звернулися до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення вартості двох водонапірних веж.

Позовна заява мотивована тим, що сторони у справі є співвласниками майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1. ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка», правонаступником якого є ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка», належить 28/875 частин, а ОСОБА_4

140/175 частин. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить в рівних частках

21/175 частина нежитлових будівель за вказаною адресою. Однак, на думку позивачів, на даний час у незаконному володінні відповідачів перебуває належне позивачам майно, а саме вежа Рожновського, водонапірна вежа, відкрита автостоянка для автомобілів, площадка, паркан-огорожа, а тому просили витребувати із незаконного володіння відповідачів вказане нерухоме майно. Крім того, посилаючись на те, що водонапірні вежі було знищено, просили стягнути солідарно з відповідачів вартість цих веж відповідно до вартості металобрухту у сумі 31 136 грн.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області

від 26 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та

ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не було доведено належними та допустимими доказами, що їм на праві власності належать спірні споруди. Крім того, позивачі звернулися до суду із пропуском строку позовної давності, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» задоволено частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2016 року змінено. У задоволенні позову

ОСОБА_4 та ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із тим, що поділу об'єктів нерухомості між співвласниками не проводилось та позивачами не було доведено належними та допустимими доказами, що їм на праві власності належать спірні споруди, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки такої заяви відповідачі не подавали. Крім того, до необґрунтованого позову положення статті 257 ЦК України не застосовуються.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що позивачі не довели належність їм спірного майна, оскільки на це майно ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» було видано свідоцтво про право власності, а продаючи частину об'єктів нежилих будівель по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6, сторони в договорі купівлі-продажу вказали конкретний перелік об'єктів, які відчужуються, до яких спірне майно не включено, однак воно знаходиться у незаконному володінні останніх, а тому є всі передбачені законом підстави для витребування цього майна.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційноїінстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 квітня 1997 року представництво Фонду державного майна в Ізмаїльському районі Одеської області передало ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка», правонаступником якого є ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка», майновий комплекс, в тому числі вежу Рожновського, водонапірну вежу, відкриту автостоянку для автомобілів, площадку, паркан-огорожу, що знаходяться по АДРЕСА_1, про що був складений відповідний акт.

16 квітня 2004 року виконавчий комітет Саф'янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області видав ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» свідоцтво про право власності на 258/875 частин вказаного комплексу.

На підставі договору купівлі - продажу частини нежилих будівель

від 24 грудня 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 купили у

ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» в рівних частинах 21/125 частин нежилих будівель по АДРЕСА_1, які складаються із: літ. А-1 - СТО автомобільна, літ. Б-1 - столярний цех цегляний, літ. В-1 - пилорама, літ. Г-1 - центральна котельня, літ. Д-1 - ремонтна майстерня, літ. Е-1 - ОПМ, літ. Ж-1 - майстерня, літ. М-1 - споруда цегляна, літ. Н-1 - СТО автомобільна цегляна, літ. О-11 - вбиральня, літ. П-1 - готельний комплекс, літ. С-1 - контора цегляна, літ. Т-1 - проходна, літ. Х-1 - будівля цегляна, літ. Ц-1 - насосна цегляна, літ. Р-11 - склад цегляний, літ. Т - СТО тракторів, літ. Х - бокси, літ. Ц - мийка, літ. Ч - резервуари для води, літ. Щ - сарай, літ. Э - вбиральня, літ. Ю - олійниця цегляна, літ. Я - майстерня, літ. Р-1 - навіс.

16 серпня 2004 року між Саф'янівською сільською радою Одеської області та приватними підприємцями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договори оренди земельної ділянки та передано в оренду по 1,533 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 кожному для обслуговування вказаних нежилих будівель.

Відповідно до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2009 року визнано за ОСОБА_4 право власності на 140/175 частин вказаного майнового комплексу.

Конкретний перелік об'єктів, на які у ОСОБА_4 виникло право власності, у рішенні суду не зазначено.

Таким чином, співвласниками об'єкту нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 є: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 21/250 частин, ОСОБА_4 - 140/175 частин, та ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» - 28/875 частин, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Даних про поділ майна між співвласниками в натурі матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду із позовом, ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» та ОСОБА_4 посилалися на те, що на території наданих відповідачам в оренду земельних ділянок знаходиться належне їм на праві власності майно, а саме: вежа Рожновського, водонапірна вежа, відкрита автостоянка для автомобілів, площадка, паркан-огорожа, тому просили: витребувати із чужого незаконного володіння і зобов'язати ОСОБА_6 повернути

ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» надвірну споруду - огорожу довжиною 307 м; витребувати із чужого незаконного володіння і зобов'язати ОСОБА_5 повернути надвірну споруду - огорожу довжиною 148 м; витребувати із чужого незаконного володіння і зобов'язати ОСОБА_6 повернути частину мощення літ. № 5 автостоянка площею 5 467 кв. м; витребувати із чужого незаконного володіння і зобов'язати ОСОБА_5 повернути ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» надвірну споруду - частину мощення літ. № 5 - автостоянка площею 4 478 кв. м; стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 солідарно вартість веж водонапірних веж Рожновського виходячи із вартості металобрухту у розмірі 31 136 грн.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Виходячи з положень статті 387 Цивільного кодексу України, віндікація застосовується тоді, коли у власника зберігається право власності, але він не може його здійснювати, оскільки річ вибула із його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Отже, суб'єктом таких вимог може бути тільки власник, а об'єктом виступає об'єкт матеріального світу, конкретно та індивідуально визначена річ.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів кому саме із позивачів належить спірне майно, з огляду на те, що виділ в натурі належного їм майна відповідно до частки кожного співвласника (частина перша статті 364 ЦК України) не проводився, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю таких вимог.

Так, звертаючись з вимогою про повернення ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» огорожі довжиною 307 м та частину мощення - автостоянку, позивачі не надали доказів, що на частку 28/875 цього товариства у спільній частковій власності припадає саме це майно.

Вимоги позивачів витребувати із чужого незаконного володіння і зобов'язати ОСОБА_6 повернути частину мощення літ. № 5 - автостоянку площею 5 467 кв. м не містять посилання на обставини, кому саме з позивачів належить це майно і кому саме слід його повернути. Це стосується й вимог про відшкодування вартості водонапірних веж, які, на думку позивачів, були знищені.

Доводи касаційної скарги про те, що договором купівлі-продажу, укладеним між ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка», правонаступником якого є

ТДВ «Ізмаїльська райсільгосптехніка», та ОСОБА_5 і ОСОБА_6, передбачено конкретний перелік об'єктів, які відчужуються, до яких спірне майно не включено, не спростовують висновок суду про відсутність належних доказів кому саме із позивачів належить це майно, з огляду на те, що частка у спільній частковій власності ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» складає 28/825 частин, а ОСОБА_4 -

140/175 частин.

Разом з тим, позивачі не позбавлені можливості, у разі виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, звернутися до суду із позовом про витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Рішення суду першої інстанції не переглядається, оскільки змінене судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Ізмаїльська райсільгосптехніка» залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта