Справа №2-п-1478/10 06.09.2018
Провадження №22-ц/784/1435/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Гавор В.Б.

без участі учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред'явлення його на виконання, постановлену в приміщенні того ж суду у складі судді Тихонової Н.С., у цивільній справі (єдиний унікальний номер 2-п-1478/10, номер провадження 22-ц/784/1435/18) за позовом Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

30 грудня 2016 року стягувач в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред'явлення його до виконання, посилаючись на те, що 18 березня 2010 року Ленінський районний суд м. Миколаєва ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі 90076,24 грн. та судових витрат.

28.05.2010 року банк отримав виконавчий лист за вказаним судовим рішенням та направив його на примусове виконання до органів ДВС.

16.06.2010 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ за даним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження.

03.10.2011 року виконавчий лист було повернуто стягувачеві через відсутність майна, на яке можна звернути стягнення.

04.11.2011 року державним виконавцем ВДВС Жовтневого РУЮ було відкрито виконавче провадження за даним виконавчим листом.

24.09.2013 року дане виконавче провадження було закінчено, а виконавчий лист передано до Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ за місцезнаходженням джерела доходу боржника.

24.12.2013 року державним виконавцем Заводського ВДВС Миколаївського РУЮ було відкрито виконавче провадження за даним виконавчим листом.

27.06.2014 року дане виконавче провадження було закінчене, а виконавчий лист передано до ВДВС Жовтневого РУЮ за місцем проживання боржника.

15.09.2016 року стягувач направив запит до Жовтневого РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області запит про хід виконання рішення суду, на який була отримана відповідь від 10.10.2016 року про те, що виконавче провадження було закінчено ще 24.09.2013 року, та зазначено, що на виконанні виконавчий документ не знаходиться.

Місцезнаходження вказаного виконавчого листа стягувачу невідоме. Заборгованість боржника перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» не погашена.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відносно стягувача у листопаді 2014 року була запроваджена тимчасова адміністрація, а у березні 2015 року розпочата ліквідаційна процедура відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (яка продовжена до 19.03.2018 року), через що сталася зміна у кадровому складі працівників, які проводять роботу з інвентаризації судових та виконавчих документів, що з причин халатності попереднього керівництва та працівників банку не контролювались при виконанні в органах ДВС України. Просив видати дублікат виконавчого документа та поновити строк на його пред'явлення, посилаючись на те, що строк на його пред'явлення пропущений з поважних причин, а саме виконавчий лист було втрачено через неналежне виконання своїх обов'язків співробітниками Державної виконавчої служби (а.с.118-120).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року заява задоволена. Ухвалено видати дублікат виконавчого листа № 2-П-1478/2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» суми в розмірі 90076,24 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 17Р від 01.06.2006 року та судових витрат. Поновлено банку строк для пред'явлення до виконання вказаного виконавчого листа.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що згідно повідомлення Вітовського (Жовтневого) РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 10.10.2016 року 06 серпня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про відмову у відкриття виконавчого провадження на підставі п.4 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», тому що виконання зазначеного виконавчого листа відноситься до компетенції Інгульського (Ленінського) ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області. Однак на адресу стягувача виконавчий лист не надходив, тобто виконавчий лист було втрачено з незалежних від нього обставин, рішення суду не виконано (а.с. 145-147).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви, посилаючись на те, що факт втрати виконавчого листа не доведений, оскільки, на її думку, внутрішній акт стягувача про відсутність у нього виконавчого листа, не може служити належним доказом його втрати; крім того, відсутність оригіналу може призвести до подвійного стягнення, оскільки рішення суду виконувалось та повністю або частково було виконане; також апелянт вказує на те, що строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, виходячи з правил ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час його видачі, один рік, закінчився 08.08.2015 року. За період з 07.08.2014 року по 08.08.2015 року стягувач не надав доказів поважності причин неможливості пред'явлення виконавчого документа до виконання. Апелянт також звертає увагу на те, що судом був порушений порядок, встановлений законом для вирішення зазначеного питання, оскільки вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду заяви (а.с. 157-159).

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач просить ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обгрунтованою.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з'явились. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України)) того ж ЦПК справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.17.4 розділу ХIII "Перехідні положення" того ж ЦПК у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦПК (в редакції, яка діяла на час розгляду заяви судом першої інстанції) заява про видачу дубліката розглядається в судовому засіданні з викликом сторін і заінтересованих осіб. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про видачу дубліката. Тобто під час розгляду питань про видачу дубліката виконавчого листа чи судового наказу явка сторін виконавчого провадження є їх правом, а не обов'язком.

Проте вони повинні бути належним чином повідомлені про дату судового засідання (ст. 74 ЦПК) і лише за наявності таких даних суд може розглянути заяву без них.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції боржнику ОСОБА_1 направлялись судові повістки на адресу, зазначену в позовній заяві (а.с. 136, 140), але в справі відсутні відомості про отримання повісток боржником.

За правилами п.1 ч.1 ст. 169 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду заяви) (аналогічні приписи містить п.1 ч.2 ст. 223 діючого ЦПК) суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України в чинній редакції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року N 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді "Верховенство права", схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25 - 26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішенням суду першої інстанції у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів" ("Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands") від 27 жовтня 1993 року, заява N 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на участь в судовому засіданні, надання доказів та заперечень проти поданої заяви. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Зазначених вимог закону судом не було дотримано, на наведені вище обставини не було звернуто увагу, що призвело до порушення норм процесуального права, прав боржника ОСОБА_1, на що вона посилається в апеляційній скарзі, тому відповідно до вимог п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України ухвалу суду слід скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з такого.

Встановлено, що повторним заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2010 року позовні вимоги ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» до ОСОБА_1 задоволені та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку в особі Миколаївської філії ВАТ «ВіЕйБі Банк» суму заборгованості за кредитним договором № 17Р від 01.06.2006 року в розмірі 90076,24 грн. та судовий збір у розмірі 900,76 грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення 30,00 грн. (а.с. 114). Рішення суду є чинним.

Як свідчить довідковий лист по справі, 28.05.2010 року стягувачем було отримано виконавчий лист та 04.06.2010 року пред'явлено до виконання (а.с. 123).

16.06.2010 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ за даним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження (а.с. 123).

03.10.2011 року вказаним органом виконавчий лист було повернуто стягувачеві через відсутність майна, на яке можна звернути стягнення (а.с. 124).

04.11.2011 року державним виконавцем ВДВС Жовтневого РУЮ було відкрито виконавче провадження за даним виконавчим листом на підставі заяви стягувача від 02.11.2011 року (а.с. 125).

24.09.2013 року дане виконавче провадження було закінчено з підстав, передбачених п. 10 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби) (а.с. 126).

24.12.2013 року державним виконавцем Заводського ВДВС Миколаївського РУЮ було відкрито виконавче провадження за даним виконавчим листом за заявою стягувача від 23.12.2013 року (а.с. 127).

27.06.2014 року дане виконавче провадження було закінчене з підстав, передбачених п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 128).

Згідно з ч. 1 ст. 370 ЦПК 2004 року підставами для видачі дубліката виконавчого листа чи судового наказу є:

втрата виконавчого листа чи судового наказу;

встановлення кількох місць роботи чи отримання доходів боржника у разі стягнення аліментів.

Аналіз наведеної норми дає підстави зробити висновок про те, що при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа або судового наказу у зв'язку з його втратою заявник повинен подати докази, а суд має обов'язково перевірити, чи не було виконано судове рішення, а також факт втрати виконавчого листа.

Матеріали справи, що переглядається, не містять інформації про будь-які дані щодо виконання судового рішення, крім того свідчать про те, що обставини втрати виконавчого листа судом не з'ясовувались, в справі відсутні посилання на докази, якими підтверджувалась би втрата оригіналу виконавчого листа.

До заяви про видачу дубліката виконавчого листа стягувач додав копію листа Вітовського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаєвській області від 10.10.2016 року № 9500, з якого вбачається, що 06.08.2014 року державним виконавцем була винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п.4 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», тому що у виконавчому документі зазначена адреса боржника, яка відноситься до компетенції Інгульського (Ленінського) ВДВС. Станом на 11.10.2016 року на виконанні у Вітовському (Жовтневому) відділі ДВС виконавчий лист не перебуває (а.с. 129).

Посилаючись на зазначений лист, суд першої інстанції зробив висновок про те, що на адресу стягувача виконавчий лист не надходив.

Але такий висновок суду є безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та частини третьої статті 31 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV (в редакції, яка діяла станом на 06.08.2014 року) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За письмовою заявою учасників виконавчого провадження документи виконавчого провадження можуть надсилатися адресатам каналами факсимільного зв'язку або електронною поштою. Документи виконавчого провадження, надіслані каналами факсимільного зв'язку або електронною поштою, вважаються врученими за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України 2004 року та ч.1 ст. 81 діючого ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 діючого ЦПК).

Лист від 10.10.2016 року Вітовського відділу ДВС, на який послався суд, приймаючи його як належний доказ втрати виконавчого листа, не містить даних про те, якою поштовою кореспонденцією (простою чи рекомендованою) та якому адресату і на яку адресу була відправлена копія постанови про відмову у відкриті виконавчого провадження і оригінал виконавчого документа та чи вручений він адресату (за умови направлення рекомендованою кореспонденцією). Звертає на себе увагу той факт, що в постанові про відкриття виконавчого провадження від 16.06.2010 року адреса стягувача зазначена м. Київ, вул. Зоологічна, 5, а в інших постановах, які наведені вище, - м. Миколаїв, вул. Фрунзе, 46. На питання про те, на яку з вказаних адрес було направлено копію постанови та оригінал виконавчого листа, надані докази відповіді не містять.

Крім того, в конверті довідкового листа до справи мається копія виконавчого листа, виданого 25.05.2010 року, на якому маються відмітки державного виконавця про те, що рішення суду не виконане, та маються печатки всіх трьох відділів ДВС із зазначенням прізвищ державних виконавців, де виконавчий лист був на виконанні. Остання відмітка за 06.08.2014 року з позначкою «п.4 ст. 26 ЗУ «ПРП».

Витяг з акту до протоколу №1 від 24.11.2016 року відповідно до якого постійно діючою робочою комісією стягувача встановлено втрату оригіналу виконавчого листа про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором (а.с. 130), не містить даних щодо обставин його втрати, не свідчить про те, що його було втрачено через неналежне виконання своїх обов'язків співробітниками ДВС, на що посилається в заяві стягувач, тому також не є належним доказом факту втрати оригіналу виконавчого документа.

Інші докази з цього приводу в справі відсутні.

За таких обставин посилання стягувача на втрату виконавчого документу є необґрунтованим, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами.

Сама по собі наявність у банку права на отримання дублікату виконавчого листа без надання доказів його втрати, не є достатньою підставою для задоволення вимог в частині видачі дублікату виконавчого листа.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, заявник не довів факту втрати оригіналу виконавчого документа та того, що постанова про повернення виконавчого документа та оригінал виконавчого листа стягувачем не було отримано, тому підстави для задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого листа відсутні.

Щодо пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа на виконання слід зазначити таке.

Зі змісту статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на момент набрання судовим рішенням законної сили) слідує, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 4 розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону ВР України від 04.11.2010 року № 2677-VI "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)" виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Рішення суду ухвалено 19.03.2010 року, набрало законної сили 29.03.2010 року.

Вище зазначалося про те, що виконавчий лист пред'являвся до виконання у строки, визначені законом. З листа Вітовського районного відділу ДВС м. Миколаєва від 10.10.2016 року вбачається, що виконавчий лист пред'являвся до виконання, а 06.08.2014 року державним виконавцем винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження, тобто із цієї дати почався перебіг нового трирічного строку для пред'явлення виконавчого листа на виконання.

Таким чином, строк давності для пред'явлення виконавчого листа до виконання після його переривання по даній справі відповідно до ст. 23 Закону N 606-XIV сплинув у серпні 2017 року.

Стаття 371 ЦПК України 2004 року (аналогічно - ст. 433 діючого ЦПК) надає право на звернення із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання.

Виконавчі документи повинні бути пред'явлені до виконання в строки, встановлені ст. 22 Закону N 606-XIV, а в даному випадку - у срок, передбачений ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на момент набрання судовим рішенням законної сили), тобто три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону N 606-XIV державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред'явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону N 606-XIV (аналогічно ч.6 ст. 12 діючого Закону України «Про виконавче провадження) стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду. Таке право стягувача передбачено також ч. 1 ст. 371 ЦПК.

Згідно з ч. 2 ст. 371 ЦПК заява про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання розглядається в судовому засіданні з повідомленням сторін, які беруть участь у справі. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку.

Тобто заява може бути розглянута судом без сторін, які беруть участь у справі, але лише у разі їх попереднього повідомлення.

Отже, повідомлення сторін, які беруть участь у справі, про час і місце розгляду заяви про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання повинні здійснюватися відповідно до статей 74 - 76 ЦПК. Вище вказувалось на те, що таке повідомлення в матеріалах справи відсутнє.

Як зазначалося вище підставою для поновлення строку пред'явлення виконавчого документа до виконання є поважність причин пропуску такого строку.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 212 ЦПК України 2004 року (аналогічно ст. 89 діючого ЦПК) дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у заяві доказів.

Як в заяві стягувача, так і в ухвалі суду взагалі не зазначені причини, які суд визнав поважними.

З урахуванням зазначеного, посилання стягувача в заяві на такі норми права як Конституція України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, практика Європейського суду з прав людини є загальними, в той час як по справі, що переглядається, слід було зазначити конкретні причини та докази як втрати оригіналу виконавчого листа, так і поважні причини пропуску строку давності для пред'явлення виконавчого листа до виконання після його переривання, чого зроблено не було.

Враховуючи наведене, ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви як необгрунтованої.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскільки колегія суддів згодна не з усіма доводами викладеними в ній, зокрема, з доводом про те, що строк пред'явлення виконавчого листа для виконання один рік, а також про часткове виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред'явлення його на виконання,

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в частині відмови у видачі дубліката виконавчого листа протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 10.09.2018 року