Справа № 490/5024/14-ц
Провадження № 22-ц/812/465/18 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Самчишиної Н.В.

із секретарем судового засідання - Яценко Л.В.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2014 року, постановлену під головуванням судді - Батченка О.В. в приміщенні того ж суду за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції (далі - Миколаївський відділ ДВС) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року державний виконавець Миколаївського відділу ДВС звернувся до суду із поданням, яке погоджено начальником цього ж відділу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2.

У поданні державний виконавець посилався на те, що в провадженні відділу на виконанні перебуває зведене виконавче провадження, яке складається з виконавчих проваджень № 21731526, № 37607570, №21728087, №37607570, №37607355 про стягнення з ОСОБА_2 сум заборгованості на користь стягувача ВАТ «Мегабанк» та на користь держави.

Посилаючись на те, що вжиті у виконавчому провадженні заходи не призвели до виконання судового рішення, а встановлені факти свідчать про ухиляння боржника від виконання рішення, державний виконавець на підставі положень ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України», п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 377-1 ЦПК України просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2 до виконання зобов'язань покладених виконавчими документами.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2014 року подання державного виконавця Миколаївського відділу ДВС задоволено. Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання зобов'язань за виконавчими документами.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та на безпідставність подання, оскільки державним виконавцем не доведено факту його ухилення від виконання рішення суду, просив оскаржувану ухвалу скасувати.

Також, в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 зазначав, що про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України йому стало відомо лише з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби № 184/Б-16141 від 25 жовтня 2018 року.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Ухвала суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що на виконанні знаходиться зведене виконавче провадження, яке складається з виконавчих проваджень № 21731526, № 37607570, № 21728087, № 37607570, № 37607355 про стягнення з ОСОБА_2 сум заборгованості, від сплати якої боржник ухиляється.

Крім того, на виклики державного виконавця для сплати боргу за виконавчими документами або надання підтверджуючих документів про їх сплату не з'являється.

Також, суд виходив з того, що відповідно до п.18 ч.3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Дослідивши подання та вивчивши надані суду письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення подання державного виконавця.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можливо з огляду на наступне.

Так в силу статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

В той же час, відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 р. (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, також зазначено, що співмірність обмежень у праві виїзду з країни у зв'язку з несплатою боргу виправдано лише остільки, оскільки це сприяє переслідуваної меті забезпечення повернення боргу.

Застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ в Україні як джерела права врегульовано главою 4 та статтями 17-18 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов'язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час розгляду справи судом) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом) питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Отже, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» № 4212- VII від 22 грудня 2011 року, в редакції, яка діяла час відкриття виконавчого провадження ВП № 37607570 від 13 квітня 2013 року, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З матеріалів справи вбачається, що на виконані у державного виконавця Миколаївського відділу ДВС перебуває зведене виконавче провадження, яке складається з виконавчих проваджень №21731526, № 37607570, №21728087, №37607570, № 37607355 за виконавчими листами № 2-515/2010, виданими Заводським районним судом м. Миколаєва 30 липня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 160140,73 грн., витрат по сплаті державного мита в сумі 886,31 грн., витрат на ІТЗ розгляду справи в сумі 15 грн. та штрафу за невиконання взятих на себе зобов'язань за договором застави у сумі 13 771,40 грн. (а.с.4-6).

За вказаним виконавчими листами постановою державного виконавця 1 жовтня 2010 року було відкрито виконавче провадження № 21728087 (а.с.13).

Також, 3 квітня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-792/2010 про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави держмита у розмірі 75 грн., на підставі якого, 16 квітня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37607355 (а.с.7,11).

10 листопада 2011 року Корабельним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-203/2008 про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору в розмірі 68,24 грн. (а.с.8).

Постановою від 16 квітня 2013 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 37607570 за вказаним виконавчим листом (а.с.12).

16 квітня 2013 року вище зазначені постанови державним виконавцем були направлені на адресу боржника - ОСОБА_2, про що свідчать копії супровідних листів (а.с.18,19,21,22).

Однак, матеріали справи не містять відомостей про вручення ОСОБА_2 копій вказаних постанов, як того вимагають положення ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, державним виконавцем при зверненні до суду із поданням, не надано доказів на підтвердження своєчасного повідомлення ОСОБА_2 у визначеному законом порядку про відкриття виконавчого провадження за вказаними вище виконавчими документами та строком його добровільного виконання.

Наданий суду акт державного виконавця від 1 червня 2011 року про ненадання на вимогу виконавця боржником належного йому транспортного засобу марки Мазда 31.6, державний номер НОМЕР_1 не може бути прийнятий до уваги, оскільки вказаний акт складений одноособово державним виконавцем та майже за три роки до звернення до суду із поданням про тимчасове обмеження. А крім того, доказів повідомлення боржника про необхідність надання вказаного транспортного засобу для огляду матеріали справи не містять.

Інших доказів щодо повідомлення боржника про виконання судового рішення матеріали справи не містять.

Таким чином, документи, які надані державним виконавцем, не підтверджують саме факт ухилення боржника від виконання зобов'язань в цей період часу.

Сама по собі наявність зобов'язання по виконанню рішення суду, яке набрало законної сили, без встановлення причин їх не виконання, ще не свідчить про тривале та свідоме ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Суд же перевіряє достатність підстав для задоволення подання саме на час звернення до суду.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для висновку про необхідність задоволення подання державного виконавця Миколаївського відділу ДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2

З огляду на викладене, колегія суддів вважає що оскаржувана ухвала суду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення - про відмову у задоволені подання державного виконавця Миколаївського відділу ДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 20 грудня 2018 року