ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4811/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/446/18

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивачі: - ОСОБА_2,

- ОСОБА_3,

- ОСОБА_4,

- ОСОБА_5,

відповідачі - ОСОБА_6,

- ОСОБА_7,

- ОСОБА_8,

- ОСОБА_9,

- ОСОБА_10,

- ОСОБА_11,

треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: - ОСОБА_12,

- ОСОБА_13,

- Ніжинська міська рада Чернігівської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - місто Ніжин,

дата складення судом першої інстанції повного тексту рішення -26.10.2018,

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (ОСОБА_3), ОСОБА_5 звернулись з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11, в якому після уточнення позовних вимог (а.с.75), просили встановити їм порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, виділивши їм у користування як співвласникам квартири №8 з часткою 13/50, земельну ділянку площею 407 кв.м., відповідно до варіанту №2 висновку експерта №С-368 від 30.01.2016.

В обґрунтування свої вимог позивачі зазначали, що вони є власниками, по 1/4 частині кожний, квартири №8 в чотириквартирному одноповерховому житловому будинку АДРЕСА_1. Інші квартири перебувають у власності відповідачів та третіх осіб -ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Всі квартири мають самостійні окремі виходи. Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської Ради депутатів Чернігівської області №359 від 19.06.1980 за домоволодінням №11 зареєстрована присадибна земельна ділянка площею 1448 кв.м. Між власниками квартир склався певний порядок користування земельною ділянкою, однак на ґрунті особистих стосунків між позивачами та відповідачами виник спір щодо використання присадибної земельної ділянки, зокрема, щодо встановленого паркану та розташування господарських споруд, у зв'язку з чим і подано даний позов.

29.02.2016 помер відповідач ОСОБА_14

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30.08.2017 до участі в справі в якості правонаступника ОСОБА_14 залучено ОСОБА_10

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_15, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 понесені ними витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14711 грн в рівних частках, з кожного по 3677 грн 75 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (прізвище змінено після реєстраціє шлюбу 20.01.2007, а.с.43), ОСОБА_5 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржники посилаються на те, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. На думку позивачів, оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1 в результаті приватизації всіх його квартир повністю перейшов у власність власників квартир та знятий з балансу КМ «Служба Єдиного Замовника», то й земельна ділянка площею 1448 кв.м., на якій цей будинок розташований, також перейшла в користування до співвласників будинку. Позивачі вважають, що чинним законодавством не заборонено визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, в судовому порядку у разі виникнення відповідного спору між співвласниками будинку. Належна позивачам квартира №8 в будинку розташована таким чином на земельній ділянці, що вони самостійно використовують певну частину земельної ділянки і використовувати її іншим співвласниками немає потреби. Скаржники вказують, що визначення порядку користування земельною ділянкою не є поділом цієї земельної ділянки в натурі, не може бути змінений у встановленому порядку при оформленні у власність чи постійне користування цієї ділянки співвласниками багатоквартирного будинку відповідно до ч.2 ст.42 ЗК України. Позивачі вважають, що правомірно звернулися до суду із заявленим позовом та обрали ефективний спосіб захисту, що не заборонений законом. Не погоджуються позивачі із рішенням суду в частині стягнення з них витрат на правову допомогу, вважаючи, що суд взагалі не мотивував необхідність стягнення цих витрат, сума яких не є співмірною із складністю справи та виконаними адвокатом роботами Зокрема, адвокат ОСОБА_16 взяла участь лише в одному судовому засіданні, не забезпечила подання відповідних доказів до суду, не складала та не подавала жодних документів з процесуальних питань та по суті справи в інтересах відповідачів.

Відзиви на апеляційну скаргу не подавались.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції від 18.10.2018 відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є власниками квартири у спірному будинку, а не власниками визначених часток всього будинку, а земельна ділянка, на якій розташований будинок, не передавалась ні позивачам, ні відповідачам у користування у визначеному законом порядку. Відповідно до ст.137,141 ЦПК України вирішено питання про стягнення на користь відповідачів витрат на професійну правничу допомогу.

Судова колегія вважає такі висновки суду обґрунтованими та погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, а наведені в апеляційній скарзі аргументи колегія суддів не вважає підставними, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 складається з 4 квартир, які мають номери - 4, 6, 7, 8 (а.с.18).

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є власниками по 1/4 частині кожний квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Органом приватизації при виконкомі Ніжинської міської ради від 22.11.2006 (а.с.9) та витягом про реєстрацію Ніжинського міжміського бюро технічної інвентаризації від 22.11.2006 (а.с.10).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, а також свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2017, з 14.08.2007 власниками квартири №7 у зазначеному вище будинку є відповідачі ОСОБА_11, ОСОБА_17, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6 (а.с.20, 106).

Третя особи ОСОБА_12 є власником квартири №4 в цьому ж будинку АДРЕСА_1 (а.с.22).

Право власності на квартири №4, 7, 8 позивачі, відповідачі та третя особа ОСОБА_12 набули в порядку приватизації, а на 1/6 квартири №7 після смерті ОСОБА_14 - його спадкоємці ОСОБА_11 і ОСОБА_10 - в порядку прийняття спадщини.

Дані про форму власності та власника (наймача) квартири АДРЕСА_2 матеріали справи не містять.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської Ради народних депутатів Чернігівської області від 19.06.1980 №359 «Про результати обміру земель збудованих кварталів №№ 54, 54-б, 67-а, 108, 109, 109-а, 110, 129, 154, 155-б, 155-в в м.Ніжині» за будинком по АДРЕСА_1 зареєстровано земельну ділянку площею 1448 кв.м., що знаходиться в кварталі №108 (а.с.23).

Звертаючись з позовом, позивачі посилались на те, що зазначений житловий будинок по АДРЕСА_1 є будинком садибного типу, оскільки він розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень, і наявна технічна можливість здійснити виділ земельної ділянки у користування.

В засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_3 уточнила, що не вважає зазначений будинок багатоквартирним, оскільки він є одноповерховим.

Зазначена позиція позивача є помилковою.

Відповідно до п.п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири.

Згідно із Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24.05.2001 №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за 3582/5773 багатоквартирний житловий будинок - це житловий будинок, до складу якого входить більше ніж одна квартира.

Цією ж Інструкцією визначено, що садибний житловий будинок є одноквартирним (п.2.2).

Враховуючи зазначене, наявні підстави вважати, що житловий будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним.

Права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок, належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія, відносяться до спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно із ч.2 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебуваються у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.3,4 ст. 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Твердження скаржників про те, що при знятті будинку з балансу КП «Служба Єдиного Замовника» земельна ділянка перейшла до них у користування як до співвласників будинку, є помилковим.

Відповідно до довідки КП «Служба Єдиного Замовника» від 19.04.2007 встановлено, що квартиру №8 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 згідно з рішенням виконавчого комітету №137 від 29.03.2007 знято з балансу комунального підприємства «Служба Єдиного Замовника» та передано власнику для самостійного утримання та обслуговування (а.с.18).

Як вказано вище, матеріали справи не містять дані щодо форми власності всіх квартир у будинку №11.

Таким чином, з рахуванням положень ч.1 ст. 42 ЗК України, земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок №11, наразі перебуває у власності територіальної громади м. Ніжина.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Матеріали справи не містять жодних даних про звернення чи то позивачів, чи відповідачів до компетентних органів для вирішення питання про отримання в користування чи у власність земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнавали, що пиьмові заяви до міської ради з приводу виділення їм у користування частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 ними не подавались.

Стаття 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження. Органи виконавчої влади, їх посадові особи не мають права втручатися в законну діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, крім випадків виконання делегованих їм радами повноважень, та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, суд не може підміняти державний орган, приймати рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, зокрема, оскільки такі дії виходять за межі визначних йому законодавцем повноважень.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав право встановити порядок користування земельною ділянкою на підставі висновку експерта №С-368 від 30.01.2016, не можуть бути прийняті до уваги (а.с.56).

Відповідно до ч.1-9 ст.79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Дані про те, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 є сформованою, матеріали справи не містять.

З висновку експерта №С-368 вбачається, що експертом запропоновано варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою за результатами проведених вимірів площі земельної ділянки по фактичному користуванню, яку в натурі земельну ділянку по АДРЕСА_1 ніхто не виділяв. Будь-яка технічна документація на земельну ділянку за вказаною адресою не досліджувалася, рішення щодо закріплення за будинком 1448 кв.м. до уваги не бралося.

Експерт на власний розсуд визначився з фактичним землекористуванням та не зважав на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, щодо виділення конкретним особам - сторонам у справі - у користування земельної ділянки площею 1448 кв.м, або площею 1565 кв.м.

Експертом без інвентаризаційної справи на будинок, без матеріалів даної цивільної справи, без правовстановлюючих документів на квартири і тільки за участю сторін та без участі заінтересованих осіб була без будь-якого обґрунтування визначена внутрішня площа житлового будинку АДРЕСА_1 в м.Ніжині - 205,4 кв.м.

Крім того, при визначенні порядку користування земельною ділянкою експертом були самостійно визначені ідеальні частки співвласників у житловому будинку, в той час як ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11, а також ОСОБА_12 є власниками окремих квартир, а не співвласниками житлового будинку, а дані щодо ОСОБА_13 матеріали справи взагалі не містять.

З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно не прийняв даний висновок експерта до уваги як доказ.

Колегія суддів вважає що висновок суду першої інстанції про відмову в позові є вірним, оскільки неможливе встановити порядок користування об'єктом нерухомості, який сторонам не передавався ані у власність, ані в користування на законних підставах.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з позивачів на користь відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, з підстав не співмірності суми витрат із складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень вимог процесуального закону судом першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_18 Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року, ухваленої у справі № 751/3840/15-ц вказала, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з договором про надання правової допомоги від 03.03.2016, укладеним між адвокатами ОСОБА_19 та клієнтом ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 адвокат зобов'язалась надати клієнту правову допомогу та представляти інтереси клієнта, зокрема у Ніжинському міськрайонному суді щодо цивільної справи про встановлення порядку користування земельною ділянкою (а.с.86). Згідно з договором про надання правової допомоги від 18.12.2017, укладеним між адвокатами ОСОБА_19 і ОСОБА_20 та клієнтами ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 адвокати зобов'язалися надати клієнту правову допомогу та представляти інтереси клієнта, зокрема, у Ніжинському міськрайонному суді щодо цивільної справи про встановлення порядку користування земельною ділянкою (а.с.142). Наявність у ОСОБА_19 та ОСОБА_20 статусу адвоката підтверджується відповідними свідоцтвами про право на зайняття адвокатською діяльністю на а.с.85а та 123. Квитанціями до прибуткового касового ордеру №1 від 07.06.2017 та № 9 від 05.06.2018 підтверджується оплата витрат за надання правової допомоги на суму 4405 грн та 10 306 грн відповідно (а.с.148). Справа перебувала в провадженні суду першої інстанції з 02.11.2015 по 18.10.2018, тобто майже три роки. Журналом судового засідання від 30.08.2017 підтверджується участь адвоката ОСОБА_21 в судовому засіданні в якості представника відповідачів. Журналами судового засідання від 20.03.2018 та від 13.08.2018 підтверджується участь адвоката ОСОБА_16 в судових засіданнях в якості представника відповідачів. Звіти про виконані роботи свідчать про обсяг робіт по договорам про надання правничої допомоги.

Таким чином, розмір витрат на правову допомогу позивачем підтверджений належними документами.

При розгляді справи в суді першої інстанції відповідачами відповідно до приписів ч.5 ст. 137 ЦПК України клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявлялось, у зв'язку з чим у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення таких витрат.

З врахуванням тривалості часу, затраченого представниками відповідачів на надання правової допомоги в суді першої інстанції (адвокат ОСОБА_19 приймає участь у справі з 2016 року), участь адвокатів в судових засіданнях, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивачів на користь відповідачів витрат на правову допомогу в сумі 14 711,75 грн.

В той же час не може бути задоволено клопотання представника відповідачів ОСОБА_19 про стягнення з позивачів на користь відповідачів 6605 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Надана в засіданні суду квитанція до прибуткового касового ордеру від 18.12.2018 не може бути визнана належним документом, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, що оформлений у встановленому законом порядку. В даній квитанції у графі «Прийнято від» зазначено "ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ін.", що не дає можливості достовірно встановити від кого було прийнято кошти і виключає можливість визначення осіб, на користь яких зазначені кошти підлягають стягненню.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

ОСОБА_22

ОСОБА_23

ОСОБА_24

Повний текст складений 21.12.2018.