АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/423/18Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/789/749/18 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Ткач О. І., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Дудіна Т.В.

та сторін - представника ОСОБА_1-ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 596/423/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2018 року, ухвалене суддею Лисюк І.О., повний текст якого складено 26 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, що є спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИЛА:

19.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл.

Позовна заява мотивована тим, що за час спільного проживання однією сім'єю без шлюбу за період з лютого 2012 року по 24.11.2015 року сторонами спільно набуто житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 вартістю 4200 доларів США; проведено капітальний ремонт вказаного будинку на суму 5000 доларів США; придбано автомобіль ВАЗ 210934, вартістю 86000 грн; пральну машинку вартістю 2800 грн., холодильник, вартістю 5000 грн., скутер VIPER, вартістю 4000 грн. ,телевізор, вартістю 3200 грн., мебельний гарнітур, вартістю 5000 грн.

Позивач просив визнати дане майно спільною сумісною власністю та розділити його між сторонами.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21.06.2018 року ухвалено:

"Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, жителя АДРЕСА_2 до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, жительки АДРЕСА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, що є спільною сумісною власністю, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля ВАЗ 210934-20, загальний легковий хетчбек-В, номер шасі (кузов машини) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 29.06.2017 року).

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку автомобіля ВАЗ 210934-20, загальний легковий хетчбек-В, номер шасі (кузов машини) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_6, 2008 року випуску (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 29.06.2017 року).

В задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділу іншого майна, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 430 грн."

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити вищевказане рішення суду, встановивши факт проживання сторін однією сім'єю та визнати житловий будинок і автомобіль спільною власністю подружжя та розділити їх між сторонами, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування судом норм матеріального права і порушення судом норм процесуального права.

Вказує, що показами свідків підтверджується спільне проживання сторін та факт купівлі автомобіля і будинку за спільні кошти, однак суд до уваги такі покази свідків не взяв.

Поза увагою суду залишився і факт визнання відповідачем ринкової вартості автомобіля та факт придбання його за спільні кошти та те, що відповідач визнала дійсну вартість житлового будинку у розмірі 5000 доларів США або 130000 грн.

В відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки зазначає ,що рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу слід відхилити. Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони не проживали однією сім'єю без шлюбу у період з лютого 2012 року по 24.11.2015 року. Позивач не представив суду жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Спірний будинок відповідачка придбала в 2013 році за власні кошти і неодноразово укладала з КС „Самопоміч'' кредитні договори та отримувала в кредитній спілці кошти на придбання товарів. Представник зазначила, що сторонами визнається факт набуття автомобіля за спільні кошти під час зареєстрованого шлюбу, а тому суд першої інстанції вірно провів поділ автомобіля як спільного майна подружжя.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу зіславшись на вимоги викладені в ній.

Представник відповідачки апеляційну скаргу заперечила, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, правильно застосував норми статей 3, 21, 74 СК України та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт проживання з відповідачем у період з 2012 року до 24.11.2015 року у фактичних шлюбних відносинах з веденням спільного господарства, побуту і бюджету, тобто однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою та підставно не визнав спільним майном подружжя будинок та рухоме майно придбане в період з 2012 року до 24.11.2015 року.

В той же час ухвалюючи рішення про поділ автомобіля суд першої інстанції вірно виходив з того, що транспортний засіб придбано під час перебування в шлюбі, сторонами визнається факт набуття автомобіля за спільні кошти, а тому він підлягає поділу.

Судом установлено, що між сторонами 24.11.2015 року був укладений шлюб, зареєстрований відділом ДРАЦС Чортківського районного управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №306.

28.09.2017 року рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області в справі № 596/1095/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 шлюб розірвано (а.с.4).

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.07.2013 року, ОСОБА_5 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4. (а.с. 5-7).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 29.06.2017 року, ОСОБА_3 належить на праві власності автомобіль ВАЗ 210934-20, загальний легковий хетчбек-В, номер шасі (кузов машини) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_6, 2008 року випуску. (а.с.8).

Сторонами визнається факт набуття зазначеного автомобіля за спільні кошти під час шлюбу, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 29.06.2017 року.

Як слідує із змісту довідки кредитної спілки «Самопоміч» від 10.10.2017 року, виданої ОСОБА_3 (попереднє прізвище - ОСОБА_5), про те, що в період з 2008 року по теперішній час остання укладала з КС „Самопоміч наступні кредитні договори: № 1220 від 28.05.2008 року, цільове призначення: «на товари в розстрочку», на придбання: мопеда VIPER НОМЕР_7, загальною вартістю 4000 грн.; № 1555 від 08.10.2009 року, цільове призначення: «на товари в розстрочку», на придбання: куток „Мілан, вишневий, вартістю 3900 грн. та крісла, 4 шт., вартістю 560 грн.; № 36 від 12.01.2011 року, цільове призначення: «на товари в розстрочку», на придбання: телевізор Supra STV 3210, вартістю 3500 грн. та комплект супутикового телебачення, вартістю 750 грн.; №2404 від 28.12.2011 року, цільове призначення: «на товари в розстрочку», на придбання: килимів; нагрівача Са1оге2000, вартістю 600 грн. та витяжки, вартістю 550 грн.; № 361 від 26.03.2013 року, цільове призначення: «на будівництво, ремонт га реконструкцію житла», на придбання: вікна 1260x1330, вартістю 1005 грн.; вікна 1280x1150, вартістю 685 грн.; вікна 880x1060, вартістю 680 грн.; дверей міжкімнатних, 3 шт., вартістю 4960 грн.; підвіконня, 3 шт., вартісно 300 грн. та відливів, 3 шт., вартістю 100 грн.; № 104 від 16.02.2015 року, цільове призначення: «на інші потреби», сума кредиту: 10000 грн.

У ОСОБА_3 заборгованостей но сплаті кредитів у КС „Самопоміч не має. (а.с.31).

Відповідно до вимог частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Доводи позивача, що рішення суду є незаконним оскільки судом не взяті до уваги покази свідків, якими підтверджується спільне проживання сторін та факт купівлі будинку за спільні кошти, колегія суддів не бере до уваги як необґрунтовані.

Для визначення осіб, як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, а також у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12.

Таким чином, предметом доказування у цьому спорі про встановлення факту спільного проживання однією сімєю, визнання майна спільною власністю на підставі ст. 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім'єю без шлюбу у той період, коли було придбане спірне майно, час придбання майна, джерело його набуття, а також мету придбання майна, а також довести факт ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Так факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту і бюджету, тобто однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою з 2012 року до 24.11.2015 року позивач підтверджує лише показами свідків. Доказів які б підтвердили їх факт спільного проживання, матеріали справи не містять. Покази свідків різняться, оскільки одні стверджують, що сторони періодично спільно проживали, а інші - що їх відносини були схожі на відносини між чоловіком та жінкою, які тільки почали зустрічатися.

Інших доказів проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та придбання спірного майна внаслідок їх спільної праці та коштів з 2012 року по 24.11.2015 року матеріали справи не містять.

За ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте, позивачем всупереч наведеним нормам права до суду не надано належних доказів щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 2012 року по 24.11.2015 року та придбання спірного майна внаслідок їх спільної праці та коштів .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу .

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивач проживав з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 2012 року по 24.11.2015 року вів з нею спільне господарство та брав спільну участь у придбанні й ремонті спірного майна не спростовують установлені судами обставини та зводяться лише до переоцінки доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони за спільні кошти під час шлюбу, придбали автомобіль хетчбек-В, номер шасі (кузов машини) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 29.06.2017 року).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

В суді першої інстанції сторони визнали що спірний автомобіль ними було придбано за спільні кошти за час шлюбу у 2017 році.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначена правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16.

З матеріалів справи вбачається що, стороною позивача не внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За даних обставин суд першої інстанції підставно в порядку поділу майна визнав за сторонами право власності по 1/2 частині спірного автомобіля за кожним .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 вересня 2018 року.

Головуючий Шевчук Г.М.

Судді: Ткач З.Є.

Ткач О.І.