РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі судового засідання Кідрон О.М., за участі представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Термолайф» (, адреса: 61071, м. Харків, Карачівське шосе, 44) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 83000, м. Донецьк, вул. Коваля, 84/40) про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 виклад позиції позивача.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики, в якому зазначив, що 01.07.2010 року між Закритим акціонерним товариством «Термолайф», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Термолайф», та ОСОБА_4 було укладено договір грошової позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 533 838,50 грн. із терміном повернення 60 місяців з дня видачі грошових коштів з каси підприємства. В період часу з 08.07.2010 року по 09.12.2011 року через касу підприємства відповідачу було видано грошова позика у загальному розмірі 550 398,50 грн. дана сума позики з добровільної згоди позичальника була більше на 16 560,00 грн., ніж визначена договором. Вказана сума була надана відповідно до касових ордерів. За час дії договору позичальником порушені строки погашення позики на загальну суму 486 586,46 грн. До закінчення терміну повернення позики, що визначений договором, позивач усно та письмово направлялися листи про повернення позики, але відповідач не виконує свої зобовязання. Оскільки відповідач не виконує умови договору, то позивач в силу ст. 625, 549 ЦК України застосовує штрафні санкції, які складаються з наступного пеня у розмірі 274 045,74 грн., 3% річних 25 876,00 грн. та втрати від інфляції 114 327,60 грн., а всього 414 249,34 грн. На підставі викладеного просить стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості з урахуванням штрафних санкцій станом на 23.10.2017 року у розмірі 486 586,46 грн., штрафні санкції у розмірі 414 249,34 грн., а всього - 900 835,80 грн. та судові витрати.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача звернувся до суду з заявою про уточнення та зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що за укладеним договором позики від 01.07.2010 року відповідач в період часу з 08.07.2010 року по 09.12.2011 року отримав грошові кошти у розмірі 453 398,50 грн. За час дії договору позичальником порушені строки погашення позики на загальну суму 389 586,46 грн. Вказані зменшення позовних вимог повязані з тим, що грошові кошти у розмірі 97 000 грн., які були враховані при первинних позовних вимогах, відносяться до інших договорів позики, а не договору, що розглядається у даній справі. Оскільки відповідач не виконує умови договору, то позивач в силу ст. 625, 549 ЦК України застосовує штрафні санкції станом на 16.01.2018 року, які складаються з наступного пеня у розмірі 267 782,71 грн., 3% річних 25 209,00 грн. та втрати від інфляції 112 995,54 грн., а всього 405 987,25 грн. На підставі викладеного просить стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості з урахуванням штрафних санкцій станом на 16.01.2018 року у розмірі 389 586,46 грн., штрафні санкції у розмірі 405 987,25 грн., а всього 795 573,71 грн. та судові витрати.

Відповідачем до суду надано відзив, в якому зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими через те, що він працював у позивача на посаді директора, а потім генерального директора, та дійсно між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 01.07.2010 року з метою будівництва власного житла, але сума позики перевищувала допустимий ліміт запозичень працівникам підприємства, встановлений за кредитним договором з ПАТ «Промінвестбанк», а тому укладений договір виявився нереалізованим. У звязку з цим було прийнято рішення, що на кожну необхідну суму, укладається самостійний договір. Долучені до позовної заяви видаткові касові ордери та платіжні доручення не містять жодного посилання на договір позики від 01.07.2010 року. Позивачем при зверненні до суду не надано договорів, укладених в період часу з 08.07.2010 року по 09.12.2011 року. Вважає, що позивачу було відомо, що його приватний будинок у м. Донецьку було зруйновано в 2015 році, то підстави для нарахування штрафних санкцій відсутні. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що посилання відповідача на укладення окремих договорів позики чи позички є надуманими, доказів цього суду не надано. Позивач визнає, що між ними дійсно був укладений договір позики від 01.07.2010 року. Для укладення інших договорів (19 штук), на які посилається відповідач, є недоречним, оскільки відповідач працював у позивача спочатку директором, а згодом генеральним директором, тому для отримання позики на підприємстві необхідно було б видавати накази про призначення виконуючого обовязків через те, що відповідач не міг підпивати договір зі сторони позикодавця та позичальника. Зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено тільки один договір позики від 01.07.2010 року. Інші договори просить не брати до уваги, оскільки вони не стосуються основного договору та розмір позики за ними було відкинуто при зменшенні позовних вимог. На підставі викладеного просить задовольнити уточнені та зменшені позовні вимоги в повному обсязі.

Представником позивача на виконання ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 12.12.2018 року надано наступні докази копія витягу з книги реєстрації вихідної кореспонденції за 2014 рік, в якій зареєстровано листа позивача до відповідача від 21.02.2014 року № 92/1; розрахункові листи по заробітній платі відповідача за період часу з вересня 2010 року по липень 2012 року.

Відповідачем на уточнені та зменшені позовні вимоги надано відзив, в якому зазначено, що договір позики від 01.07.2010 року з підстав, які вказані в першому відзиві, є нереалізованим та долучені договори позички від 08.07.2010 року, договори грошової позики від 28.01.2011 року, 11.02.2011 року, 09.12.2011 року, договір грошової позики № 10 від 04.08.2011 року, в яких суми грошових коштів відповідають касовим ордерам, що надані позивачем. Крім того, за даними договорами позика надається позичальнику на 20 років з дня її видачі, що на час розгляду справи не відбулося. На підставі цього, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представником позивача до суду надано заперечення на відзив відповідача, в якому просять визнати його таким, що не відповідає вимогам ст. 83, 178 ЦПК України та не приймати його до уваги судом, оскільки вказаний відзив подано з порушенням строку, передбаченого ЦПК України, та на наданих договорах позички та позики відсутня печатка позивача.

В судовому засіданні представники позивача пояснили, що дійсно відповідач працював на підприємстві директором, а згодом генеральним директором. Договір позики від 01.07.2010 року є дійсним. Всі докази з приводу цього зобовязання надані суду та були досліджені в судовому засіданні. Гроші були отримані відповідачем та частково повернуті підприємству. Інші договори з відповідачем відсутні. Просить не брати до уваги надані представником відповідача договори через те, що на них відсутня печатка підприємства та відсутні повноваження представника на їх підписання, тому ці договори не можуть вважатися дійсними. Працівник, який видавав гроші, вважав, що це позика до укладеного договору, тому не назначав в ордерах підставу для їх видачі, а вказував, що згідно договору. Вважають позов доведеним в повному обсязі та просять його задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог, пояснив, що твердження про видачу грошей за договором від 01.07.2010 року не відповідає дійсності. Насправді відповідач отримував окремі суми за окремими договорами, які відповідають даті видачі грошей. До матеріалів справи долучено договори позики, які є чинними. В цих договорах суми, що отримані відповідачем, відповідають сумам, що йому видавалися згідно наданих представником позивача видаткових касових ордерів. Відповідно до цих договорів строк їх виконання складає 20 років, що ще не настало (п. 2.2) та згідно п. 3.1 відповідач повинен повернути всю позику протягом трьох місяців для отримання вимоги, але такої не було. На час укладення договорів мав відповідні повноваження. Договір від 01.07.2010 року вважає нереалізованим через те, що загальна сума отриманих коштів значно перевищує суму, яка вказана в договорі від 01.07.2010 року, що підтверджує їх письмові заперечення. Оригінал договору та видаткові касові ордери суду не надано. В касових ордерах відсутня підстава для видачі грошей, самі ордери викладені частково то українською, то російською мовами. Зазначає, що договір позички та позики це різне правове регулювання договорів. Крім того, вважає, що позивач нарахував пеню в супереч вимогам законодавства, що регулює правові питання в зоні проведення АТО, оскільки відповідач зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1. Доповнив, що відповідач має добру репутацію, а відносно позивача відкриті кримінальні провадження. Про наявність обвинувальних вироків йому не відомо. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 08 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 14.11.2017 року.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20 листопада 2017 року заяву Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11 грудня 2017 року у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 09 січня 2018 року продовжений судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12 лютого 2018 року частково задоволено клопотання ОСОБА_4 про витребування доказів та витребувано у Приватного акціонерного товариства «Термолайф» - усі договори позичок та позик, укладені з відповідачем в період часу з 08.07.2010 року по 09.12.2011 року, в тому числі договір позики від 04.08.2011 року № 10 та договір б/н від 11.11.2011 року; книгу реєстрації вихідної кореспонденції за 2014 рік, в якій зареєстровано листа позивача до відповідача від 21.02.2014 року за № 92/1; розрахункові листи по заробітній платі відповідача за період часу з вересня 2010 року по липень 2012 року за виключенням наявних в матеріалах справи; видатковий касовий ордер за березень 2014 року на суму 478 862,85 грн. Встановлено строк подання доказів до 01 березня 2018 року. Викликано в судове засідання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 08 червня 2018 року дана цивільна права після повторного автоматичного розподілу передана для розгляду судді Черкову В.Г. та прийнята ним.

Протокольною ухвалою суду від 20 листопада 2018 року скасовано клопотання про виклик свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судове засідання, оскільки сторона, яка наполягала на виклику, просила скасувати.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Згідно довідки ПрАТ «Термолайф» від 23.10.2017 року № 13-к, ОСОБА_4 працював в ЗАТ «Термолайф» на посаді директора з 01.01.2007 року по 31.08.2011 року. 29.08.2011 року ЗАТ «Термолайф» перейменовано в ПрАТ «Термолайф» та з 01.09.2011 року по 12.07.2012 року працював на посаді генерального директора.

Відповідно до договору грошової позички від 01 липня 2010 року, укладеного між ЗАТ «Термолайф» та ОСОБА_4, позивач зобовязується надати позичальнику у власність грошову кошти у розмірі 533 838,50 грн., а відповідач зобовязався повернути таку ж суму грошових коштів (п. 1.1 договору). Позичка надається шляхом видачі готівкових коштів з каси підприємства за вимогою позичальника (п. 2.1 договору) та строк, на який видається позичка, становить 60 місяців з дня видачі грошових коштів з каси підприємства (п. 2.2 договору).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 08 липня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн., підстава позичка робітнику відповідно до договору.

Відповідно до видаткового касового ордеру від 27 липня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 10 000 грн., підстава позичка робітнику відповідно до договору.

Згідно видатного касового ордеру від 04 серпня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 20 000 грн., підстава позичка робітнику за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 06 серпня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн., підстава позичка робітнику за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 31 серпня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн., підстава позичка робітнику за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 07 вересня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 32 000 грн., підстава позичка робітнику за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 22 вересня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 2 417,50 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 24 вересня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 11 жовтня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 27 жовтня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 2000 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 28 жовтня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 40 000 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 11 листопада 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 25 000 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 24 листопада 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 09 грудня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 10 000 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 29 грудня 2010 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 50 000 грн., підстава позичка за договором.

Згідно видатного касового ордеру від 28 січня 2011 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн., підстава позика робітнику.

Згідно видатного касового ордеру від 11 лютого 2011 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 18 172,00 грн., підстава позика робітнику.

Згідно видатного касового ордеру від 09 грудня 2011 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 20 000 грн., підстава позика робітнику.

Згідно прибуткового касового ордеру від 30 вересня 2010 року № 92, ОСОБА_4 повернув позичку підприємству відповідно до договору у розмірі 16 560,00 грн.

Згідно прибуткового касового ордеру від 29 листопада 2011 року № 367, ОСОБА_4 повернув позичку підприємству відповідно до договору у розмірі 500,00 грн.

Відповідно до наданих представником позивача розрахунковий листів ОСОБА_4, з його заробітної плати проводилися погашення позички у наступних розмірах вересень 2011 року у розмірі 5000 грн.; жовтень 2011 року 5000 грн.; листопад 2011 року 5000 грн.; грудень 2011 року 5 133,33 грн.; березень 2012 року 5 133,33 грн.; квітень 2012 року 5 133,33 грн.; травень 2012 року 5 133,33 грн.; червень 2012 року 5 133,33 грн.

Відповідно до копії договору позики від 08 липня 2010 року, укладеного між ЗАТ «Термолайф» (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), позичальник отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн., які він зобовязався повернути в тримісячний строк з дня письмової вимоги позикодавця.

Відповідно до копії договору позики від 28 січня 2011 року, укладеного між ЗАТ «Термолайф» (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), позичальник отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн. зі строком повернення 20 років з дня їх видачі.

Відповідно до копії договору позики від 11 лютого 2011 року, укладеного між ЗАТ «Термолайф» (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), позичальник отримав грошові кошти у розмірі 18 172 грн. зі строком повернення 20 років з дня їх видачі.

Відповідно до копії договору позики від 04 серпня 2011 року, укладеного між ЗАТ «Термолайф» (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), позичальник отримав грошові кошти у розмірі 77 000 грн. зі строком повернення 20 років з дня їх видачі.

Відповідно до копії договору позики від 09 грудня 2011 року, укладеного між ЗАТ «Термолайф» (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), позичальник отримав грошові кошти у розмірі 20 000 грн. зі строком повернення 20 років з дня їх видачі.

V. Оцінка суду.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Згідно ч. 2 ст. 829 ЦК України юридична особа, яка здійснює підприємницьку діяльність, не може передавати речі у безоплатне користування особі, яка є її засновником, учасником, керівником, членом її органу управління або контролю.

Поняття речей, визначених родовими ознаками, наводиться у ч. 2 ст. 184 ЦК, згідно з якою річ вважається визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою.

Перехід відповідного майна за договором позики у власність, а не в інший правовий режим відрізняє цей договір від схожого договору - договору позички (гл. 60 ЦК). Останній передбачає передання речі в користування протягом встановленого строку, тому предметом цього договору на відміну від договору позики, можуть бути лише індивідуально визначені речі і, відповідно, не можуть бути речі, визначені родовими ознаками, та грошові кошти.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів (постанова ВС від 05 вересня 2018 року № 367/7135/16-ц).

В той же час, відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз змісту договору позички від 01.07.2010 року свідчить, що вказаний договір має деякі ознаки договору позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Таким чином, аналіз законодавства приводить до висновку, що відповідальність за невиконання договору позики наступає після отримання грошових коштів.

Із досліджених в судовому засіданні видаткових касових ордерів було встановлено, що в ньому не зазначені підстави для видачі коштів, при цьому пояснення представника позивача щодо такого викладу як «позика робітнику» співробітником, який видавав грошові кошти, суд в силу ст. 78 80 ЦПК України не приймає до уваги, а інших доказів, що відповідач саме за договором від 01.07.2010 року отримав грошові кошти та зобовязався їх повернути суду не надано.

У звязку з тим, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення боргу, то як похідна від неї не підлягає задоволенню вимогам про стягнення штрафних санкцій за невиконання договору позики.

Доводи представника відповідача щодо наявності кримінальних проваджень судом не приймаються до уваги, оскільки не стосуються предмету позову у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Термолайф» (, адреса: 61071, м. Харків, Карачівське шосе, 44) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 83000, м. Донецьк, вул. Коваля, 84/40) про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду області через Селидівський міський суд Донецької області (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до суду апеляційної інстанції) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 29 листопада 2018 року.

Суддя