Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 350/1020/16-ц

провадження № 61-739св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року у складі судді Калиній Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Горейко М.Д., Максюти І.О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що 20 березня 2015 року приблизно о 12 годині 55 хвилин на автобусній зупинці за адресою: вул. 22 Січня, с. Креховичі, Рожнятівський район, Івано-Франківська область, ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, під час об'їзду належного позивачу транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, з якого проводилась висадка пасажирів, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення транспортних засобів, що спричинило їхнє пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС» (далі - ПАТ «Страхова група «ТАС»), тому 24 березня 2015 року позивач звернувся до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування.

Цього ж дня його транспортний засіб був оглянутий спеціалістом страхової компанії, який встановив суму завданого збитку у розмірі 2 953,89 грн.

Листом від 30 березня 2015 року йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з тим, що на момент огляду належний йому автомобіль частково відремонтований. Проте в подальшому, страхова компанія виплатила йому 1 953,89 грн як частину заподіяної матеріальної шкоди.

Різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром заподіяної йому майнової шкоди, що становить 950 грн, повинен відшкодувати відповідач.

Також позивач поніс матеріальні витрати в сумі 1 853,90 грн. на придбання паливно-мастильних матеріалів (дизельного палива) для поїздки власним автомобілем у страхову компанію, у представництво Моторно-страхового бюро України в Івано-Франківській області, у Калуський відділ поліції, у місто Жидачів Львівської області для придбання запчастин для ремонту автомобіля та на копіювання документів.

Внаслідок пошкодження його автомобіля з вини відповідача, він не користувався автомобілем для здійснення підприємницької діяльності і через відсутність роботи втратив прибуток у розмірі 2 360,00 грн.

Неправомірними діями відповідача йому також заподіяно моральну шкоду, яка полягає у перенесенні психічного та психологічного стресу, моральних страждань та переживань, емоційного перенапруження, погіршенні стану здоров'я і, як наслідок, перебування на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Долинської ЦРЛ із 27 липня по 13 серпня 2015 року. Внаслідок пошкодження належного йому автомобіля порушені нормальні життєві зв'язки, оскільки вже тривалий період часу він був фактично виключений з активного життя, так як не міг користуватись автомобілем, займатися підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів власним транспортом, що призвело до додаткових матеріальних затрат на поїздки в органи внутрішніх справ, станцію технічного обслуговування для вирішення питання ремонту автомобіля, які він не може підтвердити документально. Завдану йому відповідачем моральну шкоду оцінює в 2 500 грн.

З урахування уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на свою користь 2 803,90 грн з відшкодування майнової шкоди; 2 360,00 грн ? упущеної вигоди; 2 500,00 грн ? моральної шкоди; 500 грн. ? витрат на правову допомогу та судові витрати.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року у задоволенню позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрат у розмірі 1 400,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не несе відповідальність за завдану позивачу шкоду, оскільки він заподіяв її у зв'язку з використанням транспортного засобу під час виконання трудових обов'язків, обставин того, що він заволодів транспортним засобом неправомірно не встановлено, а тому відповідальність за завдану відповідачем шкоду повинен нести власник транспортного засобу.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2017 року у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовлено. Рішення Рожнятівського районного суду від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення із дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи заявника в апеляційній скарзі правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення немає.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд першої інстанції, порушуючи норми законодавства, не залучив ОСОБА_6 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Судами попередніх інстанцій не враховано те, що для здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільний перевізник зобов'язаний мати ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання послуг із перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування, а також не досліджено усіх істотних обставин справи, а саме: чи виконував відповідач свої трудові обов'язки під час вчинення ДТП та чи дотримано правила ведення документації, необхідної для здійснення пасажирських перевезень. Окрім того, позивачем повністю обґрунтовано факт заподіяння йому моральної шкоди неправомірними діями відповідача.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 20 березня 2015 року приблизно о 12 годині 55 хвилин, на автобусній зупинці за адресою: вул. 22 Січня, с. Креховичі, Рожнятівський район, Івано-Франківської область, ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, під час об'їзду належного ОСОБА_4 транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, який проводив висадку та посадку пасажирів, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення мікроавтобусів та пошкодив їх.

Постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Транспортний засіб «Mercedes-Benz», державний номерний знак НОМЕР_1, яким керував відповідач належить на праві приватної власності ОСОБА_6, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПАТ &q?м ;Страхова група &quна;ТАС&quна;, що підтверджується копією полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15 жовтня 2014 року, термін дії якого закінчився 14 квітня 2015 року.

ОСОБА_5 на підставі трудового договору від 03 червня 2013 року, укладеного між ним та власником транспортного засобу ОСОБА_6, здійснював пасажирські перевезення, тобто перебуває із власником транспортного засобу у трудових відносинах.

ПАТ «Страхова група «ТАС» здійснило страхову виплату позивачу, частково відшкодувавши збитки у розмірі 1 953,89 грн.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що відповідач не несе відповідальності за завдану позивачу шкоду, оскільки він заподіяв її у зв'язку із використанням транспортного засобу під час виконання трудових обов'язків, обставин того, що він заволодів транспортним засобом неправомірно не встановлено, тому відповідальність за завдану відповідачем шкоду повинен нести роботодавець.

Твердження заявника у касаційній скарзі про те, що судом першої інстанції неправомірно не залучено до участі у справі ОСОБА_6 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 36 ЦПК України 2004 року сторона, в якої за рішенням суду виникне право заявити вимогу до третьої особи або до якої у такому випадку може заявити вимогу сама третя особа, зобов'язана повідомити суд про цю третю особу.

При розгляді цієї справи судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, оскільки позивач не виконав покладеного на нього обов'язку повідомити суд про третю особу.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що судами не встановлено факту виконання відповідачем своїх трудових обов'язків під час вчинення ДТП є помилковими, оскільки цей факт встановлений судом першої інстанції, що підтверджується змістом рішення цього суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не врахував що для здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільний перевізник зобов'язаний мати ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання послуг із перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування, а також не досліджено чи був виданий відповідачу дорожній (маршрутний) лист із проставленими відмітками про проходження передрейсового медичного огляду водія, передрейсової перевірки технічного стану автобуса, інструктажу з безпеки дорожнього руху та маршрутного листа з відміткою Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не стосуються предмету доказування у цій справі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської областівід 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик