печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар Саницька Б.В.,

справа № 757/65668/17-ц

учасники справи:

позивач: Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області в інтересах малолітнього ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини

вимоги позивача: позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та накладення заборони на відчуження житла,-

відповідач: ОСОБА_2,

представник відповідача: адвокат ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року міський голова В.О.Малецький в особі органу опіки та піклування Кременчуцької міської ради Полтавської області звернувся до суду з вказаним позовом та просить суд позбавити гр. ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнути з гр. ОСОБА_2 аліменти на утримання її малолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини заробітку кожного місяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які перераховувати на особистий рахунок дитини, відкритий у відділенні Державного ощадного банку України. Накласти заборону на відчуження 1/5 частини квартири АДРЕСА_1, власником якої є гр. ОСОБА_2 до досягнення малолітнім ОСОБА_1 повноліття.

Позовна заява вмотивована тим, що малолітній ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, був підкинутий на територію Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради та знайдений працівниками даного Центру 31.10.2016 року, близько 09:30 год., про що був складений акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 31.10.2016 року. При дитині було свідоцтво про народження на ім»я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, серія НОМЕР_1, видане 12.02.2015 року Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області.

31.10.2016 року дитина була доставлена представниками служби у справах дітей до Кременчуцької міської дитячої лікарні.

Місце перебування матері дитини - гр. ОСОБА_2 встановлено не було. Бабуся дитини, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2, під час відвідування її вдома 31.10.2016 року повідомила, що дитина, яка була знайдена на території Центру соціально-психологічної реабілітації дітей є дійсно її онуком, однак забрати його вона не може, оскільки не працює та не має змоги матеріально утримувати дитину. Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері, відповідно до ст. 135 СК України.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №1110 від 14.11.2016 року дитині був наданий статус дитини позбавленої батьківського піклування.

Вподальшому, 08.11.2016 року до органу опіки та піклування з'явилась матір дитини та пояснила, що 01.09.2016 року поїхала до міста Києва з метою складання навчальної сесії, домовившись з своєю матір'ю (бабусею дитини), що остання догляне за онуком. Мати дитини була відсутня впродовж 2-х місяців, повернувшись додому, 07.11.2016 року, дізналась про те що, дитина була виявлена на території Центру соціально-психологічної реабілітації дітей як підкинута від працівників служби у справах дітей. Мати дитини виявила бажання повернути дитину на виховання в свою родину.

На дату подачі позовної заяви, мати дитини гр. ОСОБА_2 до служби у справах дітей з питання повернення дитини на виховання в свою родину повторно не зверталась, документів, які б свідчили про можливість повноцінно опікуватися дитиною не надавала. Фактичне місце проживання ОСОБА_2 не повідомила, на телефонні дзвінки не відповідає, у зв'язку з чим, орган опіки та піклування був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Висновком комісії з питань захисту прав дитини виконавчого органу Кременчуцької міської ради Полтавської області 14.06.2017 року та 24.07.2017 року виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно малолітнього сина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні представник позивача не з'явився, подав до суду заяву з проханням судовий розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити, посилаючись на те, що 06.02.2015 року у ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_1, відомості про батька записані відповідно до ст. 135 СК України. ОСОБА_2 проживала разом з сином та бабусею - матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2. З 01.09.2015 року ОСОБА_2 навчалась на денній формі навчання у КНУ технологій та дизайну. 01.09.2016 року до 30.10.2016 року за усною домовленістю з матір'ю, тобто бабусею малолітнього ОСОБА_1, який проживав разом з бабусею у зв'язку з необхідності поїхати до Києва з метою складання сесії. У листопаді 2016 року дізнавшись, що дитина з невідомих причин залишена на території Центру соціально-психологічної реабілітації дітей як підкинута, одразу поїхала до служби у справах дітей щоб забрати дитину. Однак, ОСОБА_2 було повідомлено про порядок повернення дитини на виховання в родину. 14.11.2016 року рішенням Кременчуцької МР №1110 було надано малолітньому ОСОБА_1 статус дитини, позбавленої батьківського піклування та 16.11.2016 року рішенням Кременчуцької МР №1111 малолітнього ОСОБА_1 було влаштовано до Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини на повне державне утримання. Оскільки, ОСОБА_2 має бажання забрати сина на виховання в родину, навчається та офіційно працює, просять суд відмовити в задоволені позовних вимог.

Представник третьої особи до суду не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Направив на адресу суду заяву з проханням провести судове засідання без його участі.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 був підкинутий на територію Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради та знайдений працівниками даного Центру 31.10.2016 року, близько 09:30 год., про що був складений акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 31.10.2016 року. При дитині було свідоцтво про народження на ім»я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, серія НОМЕР_1, видане 12.02.2015 року Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області.

Вподальшому, 31.10.2016 року дитина була доставлена представниками служби у справах дітей до Кременчуцької міської дитячої лікарні.

Однак, з 01.09.2015 року відповідач навчалась на денній формі навчання к УНУ технологій та дизайну, наказ № 285 від 12.08.2015 року.

У період з 01.09.2016 до 30.10.2016 р. р. за усною домовленістю з своєю матір»ю ОСОБА_5, тобто бабусею малолітнього сина, домовилась, що на час поїздки до Києва на навчання, малолітній ОСОБА_1 буде проживати разом з нею.

У листопаді 2016 року відповідач дізналась, що її малолітній син ОСОБА_6 з невідомих причин 31.10.2016 року був залишений на території Центру соціально-психологічної реабілітації дітей як підкинутий. Одразу приїхала до служби у справах дітей, щоб забрати дитину.

Однак, 08.11.2016 року відповідачу повідомили про порядок повернення дитини.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №1110 від 14.11.2016 року дитині був наданий статус дитини позбавленої батьківського піклування. Цього ж дня дитину було влаштовано до Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини на повне державне утримання.

Однак, відповідно до п. 21 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов»язаної їз захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866, для надання дитині статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, служба у справах дітей за місцем походження дитини протягом 2-х місяців повинна зібрати необхідні документи (свідоцтво про народження дитини та документи, що засвідчують обставини, за яких дитина залишилась без батьківського піклування).

Оскільки, 31.10.2016 року дитину було підкинуто та віднесено до категорії статусу дитини позбавленої батьківського піклування, а 08.11.2016 року матір»ю ОСОБА_2 були надані пояснення про те, що вона має намір забрати дитину на виховання в родину та Кременчуцька МР передчасно надала дитині відповідного статусу, не дослідивши всіх обставин справи.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 31.01.2017 року відрахована з денної форми навчання за невиконання навчального плану, про що свідчить Наказ № 38 від 30.01.2017 року.

Однак, з довідки №170 виданої 12.09.2017 року вбачається, що відповідач є студенткою КНУТД, заочної форми навчання.

З 14.12.2017 року відповідач офіційно працює швачкою у ТОВ «ВОВК ГРУП» та має позитивну рекомендацію.

З огляду на викладене суд вважає, що доказів того, що відповідач не має бажання виховувати дитину, не має намір піклуватися про його здоров'я, фізичний та духовний розвиток, не дбає про належні умови проживання, позивачем не надано.

В судовому засіданні, свідок ОСОБА_5 підтвердила, що відповідач дійсно навчається та працює, проводить час з дитиною. В родині матір та бабуся дитини люблять, дитина йде на контакт з матір»ю.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з цим, доказів того, що виховання дитини з боку відповідача не відповідає чи суперечить інтересам останнього, позивачем не надано.

З огляду на викладене та враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів в обгрунтування позову .

Крім того, суд вважає, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків.

Виходячи з характеру такого засобу, суд вважає, що його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Разом з цим, суду не надано доказів неналежної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно неповнолітньої дитини, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу невиконання батьківських обов'язків.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства, а тому враховуючи те, що відповідач є матір»ю дитини та ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_1.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 19, 150, 152, 154-155, 164, 165 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН про права дитини, Пленумом Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав", ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76- 83, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та накладення заборони на відчуження житла - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області: 39600, м. Кременчук, пл. Перемоги, буд. 2,

Відповідач: ОСОБА_2: 01103, АДРЕСА_3

Третя особа: Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини: 39617, м. Кременчук, вул. Бетонна, б. 3

Суддя Матійчук Г.О.