Ухвала

28 серпня 2018 року

м. Київ

справа №607/1429/17

провадження №61-42517ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Висоцької В. С. розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі -

ТОВ «Домобудівник»), у якому просив: визнати незаконним та скасувати з часу прийняття наказ TOB «Домобудівник» від 14 червня 2016 року

«Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1.»; поновити його на посаді формувальника TOB «Домобудівник»; стягнути з

ТОВ «Домобудівник» на його користь невиплачену заробітну плату

з 01 жовтня 2015 року (день відправлення у вимушену відпустку в зв'язку з простоєм підприємства) по 15 червня 2016 року (день звільнення з

роботи за прогул) в сумі 24 700,21 грн; грошову компенсацію за невикористані відпустки з 01 жовтня 2014 року по 31 вересня 2015 року в сумі 16 713,71 грн; плату за вимушений прогул з 16 червня 2016 року

по 31 жовтня 2017 року час поновлення на роботі - в сумі 34 937,98 грн, а всього з врахуванням 3% індексації загальна сума стягнення складає

78 642,46 грн. Також вважає, що незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 20 000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 22 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним наказ голови комісії з припинення

TOB «Домобудівник» за від 14 червня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1.». Поновлено ОСОБА_1 на посаді формувальника ТОВ «Домобудівник» з 14 червня 2016 року. Стягнуто з

ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 7 895,95 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. Стягнуто з

ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 4 124,72 грн заробітної плати за період з 01 жовтня 2015 року по 14 червня 2016 року з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів, та зобов'язати виплати існуючу компенсацію за невикористані відпустки за кожен день з розрахунку 42,57 грн середньоденної заробітної плати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 27 червня

2018 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення заробітної плати, середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористані відпустки та в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 43 392,36 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів за період

з 16 червня 2016 року по 22 лютого 2018 року.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 5 133,32 грн заробітної плати за період простою з 01 жовтня 2015 року по 14 березня 2016 року з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 4 200 грн заробітної плати за період з 14 березня 2016 року по 14 червень 2016 року.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 2 000 грн моральної шкоди.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані відпустки. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року, ТОВ «Домобудівник» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог,посилаючисьна неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного випровадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у даній справі є стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 24 700,21 грн, грошової компенсації за невикористані відпустки в сумі 16 713,71 грн, плати за вимушений прогул, час поновлення на роботі - в сумі 34 937,98 грн, а всього з врахуванням 3% індексації, загальна сума стягнення складає 78 642,46 грн, тобто ціна позову станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн х 100 = 176 200 грн).

Отже, зазначена справа в частині стягнення заборгованості є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Крім того, у справі заявлено вимоги немайнового характеру щодо визнання незаконним наказу і його скасування, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди.

Зазначена справа є незначної складності в частині вимог немайнового характеру та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 27 червня 2018 року у справіза позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації та моральної шкодивідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. С. Висоцька