Номер провадження 2/243/3814/2018
21 грудня 2018 року м. Слов'янськ
Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мінаєва І.М.,
за участю секретаря судового засідання Колено Г.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області,
вимоги позивача: про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
учасники справи: не з?явилися,
негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:
І. Виклад позиції позивача.
1. ОСОБА_1 звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05.07.2004 р. З відповідачем він зареєстрував свій брак 16.08.2003 року, а 13.08.2008 року зареєстрував відповідача у вказаному будинку. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 05 вересня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний, а ще раніше, а саме у березні 2016 року відповідач разом з дитиною виїхала із житлового будинку. Виїжджаючи із будинку забрала з собою усе своє майно, а також майно дитини, пообіцявши самостійно знятися з реєстраційного обліку вказаного будинку. Однак до теперішнього часу не зробила цього. З березня 2016 року відповідач разом з дитиною не проживають у даному будинку без поважної причини. Позивач ніколи не чинив і не чинить перешкод у користуванні будинком.
Просить суд визнати ОСОБА_2 та малолітнього сина ОСОБА_3, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
2. Позивач надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.
3. Представник третьої особи надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що має заперечення щодо задоволення позовних вимог стосовно ОСОБА_3, оскільки задоволення позову в цій частині негативно вплине на права малолітньої дитини.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
4. Відповідно до ухвали судді від 04.12.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Слов?янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та відкрито провадження у справі, запропоновано відповідачам у п'ятнадцятиденний строк подати відзив на позов, позивачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання відзиву подати відповідь на відзив, по справі призначено підготовче судове засідання (а.с.16).
5. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК), в судове засідання не з?явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
IV. Фактичні обставини, встановлені Судом.
6. Згідно договору дарування житлового будинку від 05.07.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Слов?янського міського нотаріального округу Мурадовою С.Г., ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 житловий будинок із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями й спорудами АДРЕСА_1 на земельній ділянці земель Слов'янської міської ради. (а.с.5). Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у КП «БТІ» 20 вересня 2005 р. (а.с.6).
7. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Слов?янську Слов?янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.8).
8. Згідно з рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05.09.2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (а.с. 9-10).
9. Згідно акту № 85 від 08.02.2018, складеного керівником комітету мікрорайону «Северний» Чернявською Л.П. встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, його колишня дружина ОСОБА_2 не проживає за вищевказаною адресою з березня 2016 року та по теперішній час, її особистих речей у будинку немає (а.с.7).
10. З домової книги для приписки громадян вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.11-12).
11. Згідно висновку органу опіки та піклування Слов?янської міської ради № 29/03-2586 від 13.12.2018 р. орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає, що недоцільно визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с.20).
V. Оцінка Суду.
12. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
13. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
14. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
15.У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
16. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
17. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
18. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
19. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
20. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
21. Підстави позбавлення члена сім'ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
22. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
23. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
24. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
25. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
26. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
27. Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.
28. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
29. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
30. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
31. Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з березня 2016 року не проживають у будинку АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 не несе витрат на утримання житла, будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірним житлом суду не надано.
32. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню.
33. Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням з огляду на наступне.
34. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що причиною для звернення до суду є те, що відповідачка разом з сином не проживають у вказаному будинку вже два роки, добровільно з реєстрації не знялись.
При цьому позивач не вказує, яким чином проживання дитини у спірній квартирі порушує його права як власника цього житла.
35. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
36. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.
37. В силу положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.
38. Згідно з статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
39. У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
40. Тобто, відповідно до зазначених норм закону місце проживання дитини, яка не досягла 14 років визначається за згодою батьків, у разі, якщо вони не проживають разом.
41. У разі припинення сімейних стосунків з власником квартири колишні члени його сім'ї не втрачають право користування займаним житловим приміщенням.
42. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
43. Такого висновку дійшов ВС у своїй постанові від 22 листопада 2018 року № 591/4595/16-ц
44. Також суд враховує висновок органу опіки та піклування Слов'янської міської ради № 29/03-2586 від 13.12.2018 р. відповідно до якого орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає, що недоцільно визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням
45. Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання втратившим право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, малолітнього ОСОБА_3, не підлягають задоволенню.
46. Виходячи з вищевикладеного, Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
47. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
48. Позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено 704,80 грн. судового збору, проте ним не ставиться питання про відшкодування понесених судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 76-81, 258, 259, 263-265, 268, ЦПК України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування Слов?янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.
2. Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1.
3. В іншій частині позовних вимог відмовити.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У відповідності до п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до /або через відповідні суди.
Суддя
Слов'янського міськрайонного суду І.М. Мінаєв