Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 520/13385/13-ц

провадження № 61-16967св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року у складі судді Коваленко О. Б. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2015 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 02 жовтня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов договору АКІБ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 115 000,00 дол. США, терміном до 02 жовтня 2027 року, а відповідач зобов'язалася за час користування кредитом сплачувати відсотки у розмірі 10,3 % річних.

06 лютого 2009 року була укладена додаткова угода № 1 до договору про надання кредиту, згідно з якою номер договору змінено на № 1 та відповідачу було продовжено кінцевий термін повернення кредиту 02 жовтня 2037 року.

Відповідно до договору іпотеки від 02 жовтня 2006 року ОСОБА_4 передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру № АДРЕСА_1, загальною площею 68,4 кв. м, житловою площею 39,4 кв. м, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Самаріною О. С. 02 жовтня 2006 року за № 1821.

Відповідач порушила зобов'язання за кредитним договором, а тому у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Заборгованість за кредитом станом на 19 березня 2013 року складає 1 184 520,88 грн. ОСОБА_4 свої зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом та сплаті процентів за користування ним не виконує.

08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 02 жовтня 2006 року № 0 1), за яким право вимоги отримав ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2014 року залучено до участі у справі Київську районну адміністрацію Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування як третю особу.

Позивач змінив предмет позову та просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_4, витребувати від ОСОБА_4 та передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на квартиру.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304, та є умови, за яких не може бути примусового стягнутий (відчужений без згоди власника) предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні вимоги про припинення права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з порушення прав малолітніх дітей.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач обрав спосіб захисту цивільного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, однак ані Законом України «Про іпотеку», ані іпотечним договором не передбачено визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Що ж до вимог про визнання права власності на предмет іпотеки, припинення права власності на предмет іпотеки іпотекодавця, витребування від іпотекодавця та передання іпотекодержателю правовстановлюючого документа на майно, то ці вимоги не є правовим наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, актами цивільного законодавства, іпотечним договором, договором про надання споживчого кредиту такий спосіб захисту іпотекодержателем цивільних прав не передбачений.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що договором передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд встановив, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_4) укладено договір про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 0, за яким надано позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 115 000,00 доларів США, еквівалентних 580 750,00 грн за курсом Національного банку України на день укладення договору, зі сплатою 10,3 % річних.

Кредит підлягав поверненню у терміни, передбачені графіком погашення кредиту (додаток № 1), що є невід'ємною частиною договору про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 0.

Додатковою угодою від 06 лютого 2009 року № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 0, укладеною між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, визначено для ідентифікації також реєстраційний номер договору № 1, змінено схему погашення кредиту, узгоджено зобов'язання позичальника повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в розмірі 940,00 дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 1 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_4) укладено іпотечний договір від 02 жовтня 2006 року, за яким передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 83, загальною площею 68,4 кв. м житловою площею 39,4 кв. м, у будинку АДРЕСА_1, належну іпотекодавцю ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_4) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Самаріною О. С. 02 жовтня 2006 року за реєстровим № 1821, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 02 жовтня 2006 року за № 1609814. Іпотечний договір посвідчений 02 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Самаріною О. С. за реєстровим № 1826.

Рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінив найменування на ПАТ «УкрСиббанк».

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого відбулася заміна кредитора у зобов'язанні, що виникло з кредитного договору та договорів, якими забезпечено виконання грошового зобов'язання.

07 березня 2013 року рекомендованим відправленням № 86-3 ПАТ «Дельта Банк» надіслано ОСОБА_4 вимогу від 04 березня 2013 року про погашення в повному обсязі заборгованості в сумі 1 085 790,81 грн чи передачу предмета іпотеки кредитору для здійснення реалізації в добровільному порядку, з попередженням, що у випадку невиконання цієї вимоги стягнення відбудеться у примусовому порядку.

Станом на 19 березня 2013 року за договором про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 0 (додаткова угода від 06 лютого 2009 року № 1, реєстраційний номер договору 1) заборгованість за тілом кредиту становила 103 599,57 дол. США (з них прострочена заборгованість за тілом кредиту - 3 451,72 дол. США), заборгованість за відсотками становила 44 595,21 дол. США (з них прострочена заборгованість за відсотками - 13 306,48 доларів США), а всього заборгованість становила 148 194,78 дол. США, за курсом Національного банку України становило 1 184 520,88 грн.

20 жовтня 2006 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8

Місце проживання ОСОБА_4 (ОСОБА_4) зареєстровано з 23 вересня 1999 року в будинку АДРЕСА_1 (в тому числі й на момент укладення іпотечного договору від 02 жовтня 2006 року), з 20 вересня 2010 року місце проживання зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають з 21 вересня 2010 року ОСОБА_4, дочка ОСОБА_9, 2002 року народження, дочка ОСОБА_10, 2007 рокународження.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, суттєве прострочення суми основного боргу, що надає право банку вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, комісій, тобто право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 3.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором (пункт 2.1.1 договору іпотеки); у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором та кредитним договором (пункт 2.1.2 договору іпотеки); у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 3.2 договору іпотеки).

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, пунктом 4.3 договору іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя (абзац 2 частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку») та переходу права власності до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем повідомлення про застосування такого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 4.1 договору іпотеки).

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, та спростовує доводи касаційної скарги.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Доводи касаційної скарги про необхідність скасування рішення суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки рішення суду скасоване судом апеляційної інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв А. О. Лесько С. П. Штелик