Справа № 266/2320/18
Провадженя№ 2/266/660/18

17 грудня 2018 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря Воропаєвої О.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,-
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_7 в судове засідання надали заяву, в якій просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідача.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ухвалою суду від 11.05.2018р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.
У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав.
В судове засідання про яке відповідач ОСОБА_2 повідомлена належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила.
Приймаючи до уваги позицію позивача та її представника, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1, 01.08.1995 р. було укладено договір довічного утримання, посвідченого завідуючою Другої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрованого за №1-3106, згідно якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 9/20 частки житлового будинку з житловою прибудовою, а саме житлову кімнату літ. 1-3, житлову прибудову літ. а-2, загальною площею 26,9 кв.м., сені літ а-1, ? частку огорожі, розташованого в місті Маріуполі по вул.. Маркелова, №35-а на земельній ділянці міської ОСОБА_3 народних депутатів (а.с. 10)
З довідки Маріупольського БТІ від 03.05.2016 р. №2264 вбачається, що 9/20 частки домоволодіння розташованого по вул.. Маркелова, 35-а в м. Маріуполі належних ОСОБА_1 складаються з частини житлового будинку А-1, а саме житлової кімнати 1-3, житлової прибудови літ. а2-1, прибудови літ.а1-1,загальною площею 48,1 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м, вбиральня душ літ. Д-1/2 огорожа №1 (а.с. 65)
З довідки Маріупольського БТІ від 30.07.04 №8624 вбачається, що домоволодіння №35-а по вул.. Маркелова в м. Маріуполі належало ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 30.03.1973 р. та від 31.05.1994 р. р-р 1-1648 -11/20 ідеальної частки та ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 1.08.1995 р. р-р 1-3106 -9/20 ідеальної частки. Відомостей про судові рішення з приводу користування земельною ділянкою та про приватизацію відсутні (а.с. 68).
З відповіді начальника управління земельних відносин від 08.08.2016 р. №В-469 вбачається, що за результатами проведеної перевірки дотримання вимог земельного законодавства за адресою вул.. Маркелова, 35-а, 04.08.2016 р. спеціалістами утримання земельних відносин міської ради встановлено, що гр.. ОСОБА_9 та гр.. ОСОБА_2 самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою вул.. Маркелова, 35 А під розміщенням огорожі довжиною 4,61 та 8,00 м., що є порушенням ст. 125, ст. 126, ст. 211, ст. 212 Земельного кодексу України. Вищевказаним громадянам надіслано вказівку від 04.08.2016 р. №140/2016 з вимогою усунути виявлені порушення вимог земельного законодавства у встановлений строк. Дані відомості підтверджуються актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 04.08.2016 р. та вказівкою про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства (а.с. 11, 51, 52).
З висновку будівельно-технічного дослідження від 23.05.2016 р. вбачається, що земельна ділянка розташована по вул.. Маркелова, 35-а в м. Маріуполі фактично має площу 595 кв.м., фактично ОСОБА_1 користується частиною земельної ділянки площею 168 кв.м.. Його розмір складає 2,72 м. по межі зі сторони вул.. Маркелова; 4,69 м.,0,69 м.,4,0 м.,6,8 м.,7,89 м.,0,30 м.,8,58 м. по межі з ділянкою другого співвласника; 9,17 м. по межі в глибину ділянки; 24,47 м. по боковій межі ділянки. Вхід на ділянку здійснюється безпосередньо з вул.. Маркелова. На 9/20 ідеальної частки приходиться 268 кв.м. Розмір ділянки на 9/20 ідеальної частки, буде складати: 2,72 м., 7,47 м. по межі зі сторони вул.. Маркелова; 3,59 м., 7/39 м., 1,02 м., 0,69 м., 4,0 м., 6,84 м., 7,89 м., 0,30 м., 1,0 м., 9,03 м., 8,56 м. по межі з ділянкою другого співвласника 0,92 м., 7,95 м., 0,26 м., 9,17 м. по межі в глибину ділянки; 24,47 м. по боковій межі ділянки. Вхід на ділянку здійснюється безпосередньо з вул.. Маркелова (а.с. 61-63).
Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Виходячи зі змісту спірних правовідносин, суд застосовує положення законодавства, яке діяло на момент існування таких відносин, тобто при вирішенні даного спору підлягають застосуванню відповідні положення ЦК УРСР та ЗК УРСР.
Відповідно до ст.425 ЦК УРСР в редакції, яка була чинною на час укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору довічного утримання від 01.08.1995 р., за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоровя (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобовязується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.
За змістом ст. 2 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.
Судом встановлено, що позивачу належить 9/20 часток домоволодіння по вул.. Маркелова, 35-а на підставі договору довічного утримання від 01 серпня 1995 року, інші 11/20 часток домоволодіння належали ОСОБА_5 ( а.с. 68).
Відповідно до спірного договору колективного користування земельною ділянкою співвласниками будинку по вул.. Маркелова, 35 а укладеного 02.09.97 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 передав земельну ділянку в користування ОСОБА_4 згідно схеми (тільки вхід вхідної калитки з вулиці та навпроти її вікна) (а.с. 31).
Відповідно до ст. ст. 41, 42, 48 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями передбачено абз. 2, п.5 вказаної вище постанови Пленуму стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).
Відповідно до ст. 30 ЗК України (в редакції 1993 р.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.
Стаття 42 ЗК України (в редакції 1993 р.) передбачала, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.
За таких підстав з переходом права власності до ОСОБА_1 на 9/20 часток в житловому будинку по вул.. Маркелова, 35-а остання набула права користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, а ОСОБА_4 з 01.08.1995 р. як відчужувач втратив таке право, тому не мав права здійснювати дії з розпорядження землею, яка є обєктом державної власності.
За змістом ч. 2 ст. 10 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 народ України здійснює право власності на об'єкти, перелічені в статті 9 цього Закону, через ОСОБА_3 України, а також через місцеві ОСОБА_3 народних депутатів.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР зокрема цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
З огляду на викладене, проаналізувавши оскаржуваний договір про колективне користування земельною ділянкою від 02.09.1997 р., суд вважає, його таким що підлягає визнанню недійснимза ст.48 ЦК УРСР, оскільки укладений із особою, яка втратила право власності на частину жилого будинку та не являлася на час укладення договору особою якій належить право розпорядження землею.
Згідно ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР, про що також зазначено в ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Позивач вказує, що про оспорюваний договір йому стало відомо на прикінці квітня 2017р. з листа начальника Управління земельних відносин ОСОБА_10 від 25.04.2017р.. Зазначені обставини відповідачем не спростовані. За таких обставин суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений і його порушене право підлягає захисту в порядку ст.4 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.1, 2ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною 2 ст.15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
У пункті 4 ч. 1ст. 1 цього ж Закону визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід'ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб'єктами права; вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п'ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.
Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Судом встановлено, що адвокат ОСОБА_7 здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1974, виданого Донецькою обласною КДКА від 22.07.2005 року. Відомості внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, в якому відсутні які-небудь відмітки про зупинення або заборону на зайняття адвокатською діяльністю за весь час в т.ч. в період надання правової допомоги позивачу. Доступ до реєстру є загальнодоступним в мережі Інтернет.
Як вбачається з матеріалів справи, між та адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги від 29 березня 2018 року (а.с.14).
Згідно з наданим до суду оригіналом квитанції на виконання договору про надання правової допомоги та розрахунку ОСОБА_1 сплатила загальну суму 2000 грн. (а.с.88,89).
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у відповідності до зазначених вище вимог процесуального закону до початку розгляду справи надала відповідну заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Отже у звязку із задоволенням позову та поданням заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування судового збору 704,80 грн. та документально підтверджені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 274, 280, 350 ЦПК України, ст..405 ч. 2 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - задовольнити.
Визнати договір колективного користування земельною ділянкою співвласників будинку 35-а по вул.. Маркелова в м. Маріуполі, укладений 02.09.1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 недійсним з моменту його укладення.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 704,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 21.12.2018р.
Суддя: Шишилін О. Г.