Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 1326/8772/2012

провадження № 61-10416 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Погрібного С.О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач/третя особа - ОСОБА_3,

відповідачі:ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут»,

треті особи:ОСОБА_6, ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу»,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скаргиОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» (далі - ТОВ «Ресторан «Беркут»), треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» (далі - ТОВ «Біля Універмагу») про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги вона уточнила у травні 2016 року.

20 квітня 2016 року ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ «Ресторан «Беркут», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позови мотивовані тим, що договір купівлі-продажу площадки(споруди), площею 1379,3 м2 на АДРЕСА_1, який було укладено 26 лютого 2003 року між ТОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_5, є незаконним, оскільки на дату його укладення площадка(споруда) не була передана у володіння ТОВ «Ресторан «Беркут», що підтверджується рішеннями господарського суду Львівської області, акт приймання-передачі площадки за цим договором не складався,площадка (споруда) була зайнята іншими юридичними особами, майно перебувало в заставі, угода укладена без згоди заставодержателя та дружини ОСОБА_5

Договір підписано неуповноваженою на це особою -співзасновником ОСОБА_4, а згідно з положеннями Статуту товариства представництво товариства перед третіми особами є компетенцією директора.

Відповідно до висновку експерта у договорі купівлі-продажу площадки (споруди) від 26 лютого 2003 року підпис та рукописні записи від імені нотаріуса вчинено пізніше грудня 2004 року. У витягуз протоколу зборів засновників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 26 лютого 2003 року № 4 відтиск печатки ТОВ «Ресторан «Беркут» нанесений не у період, яким датовані документи, а в інший час (жовтень 2003 року - січень-лютий 2004 року).

Щодо пропуску позовної давності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 вказували, що позовнадавність ними не пропущена, оскільки право звернення до суду за захистом своїх порушених прав у них виникло з часу прийняття судом рішення про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26 лютого 2003 року, яке набрало законної сили 03 жовтня 2014 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_7 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу площадки (споруди) нежитловою площею 1379,3 кв. м на АДРЕСА_1, укладений 26 лютого 2003 року між ТОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_5

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно із матеріалами справи, а також відповідними судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення, встановлено, щовідчужене за спірним договором майно не перебувало у фактичному володінні продавця; датована 26 лютого 2003 року угода фактично була укладена у 2004 році тапідписана від імені ТОВ «Ресторан «Беркут» не уповноваженою на те особою, оскільки на час укладення цього договору частка ОСОБА_4 була фактично відступлена ОСОБА_7, який своєї згоди на укладення договору не давав. З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання вказаного договору недійсним. Крім того, суд дійшов висновку про те, що позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору позовна давність пропущена з поважних причин, оскільки про порушення своїх прав їм стало відомо з часу набрання законної сили рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року, яким визнано недійсною угоду про розірвання спірного договору купівлі-продажу.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що на момент укладення договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26 лютого 2003 року та на момент подачі заяви ОСОБА_7 про залучення його третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, він не був засновником ТОВ «Ресторан «Беркут», оскільки за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 10 червня 2003 року ОСОБА_4 продав свою частку (95, 694%) ОСОБА_8, і рішенням суду право власності на цю частку визнано за останнім. Суд апеляційної інстанції вважав, що висновки суду першої інстанції про порушення прав ОСОБА_7 не відповідають обставинам справи. Крім зазначеного, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимогз підстав пропуску позовної давності.

02 листопада 2017 року ОСОБА_3 та ТОВ «Ресторан «Беркут» звернулись до суду із касаційними скаргами, у яких просять скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року.

07 листопада 2017 року ухвалами судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданими касаційними скаргами.

У лютому 2018 року вказану справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції проігноровані наявні у матеріалах справи докази, яким наданооцінку судом першої інстанції, та не наведеномотивів, з яких ці докази не були прийняті судом до уваги, зокрема, що ОСОБА_8 розпорядився своєю часткою, відступивши її на користь ОСОБА_7 і саме останній згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є учасником ТОВ «Ресторан «Беркут», у зв'язку із чим апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що права ОСОБА_7 не порушені.

ТОВ «Ресторан «Беркут» не могло передати за оспорюваним договором купівлі-продажу майно, оскільки станом на 26 лютого 2003 року таким не володів, воно не було передано від попереднього власника - Фонду державного майна України у Львівській області.

Апеляційний суд не надав правової оцінки судовим рішенням, які мають преюдиційне значення та якими підтверджено, що ТОВ «Ресторан «Беркут» не отримало у володіння спірне майно.

Відхиляючи висновки експертиз як письмових доказів, апеляційний суд посилався на пояснення сторін, які відповідно до статей 62 -64 ЦПК України не є доказами, оскільки сторони не допитувалися як свідки.

Суд апеляційної інстанції, встановивши укладення спірного договору в 2003 році, застосував до спірних правовідносин ЦК України.

Наведена апеляційний судом постанова Львівського господарського суду від 09 грудня 2015 року у справі № 914/1905/15 не містить інформації, що ОСОБА_7 станом на 26 лютого 2003 року не був учасником ТОВ «Ресторан «Беркут». Тому висновки апеляційного суду про те, що оспорюваний договір не порушує права ОСОБА_7 не відповідає статті 58, частині третій статті 61, частині другій статті 213 ЦПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо моменту, з якого має обчислюватись позовна давність. Для визначення початку перебігу позовної давності необхідно враховувати не лише обізнаність особи про порушене право, а й момент, з якого вона дізналася або могла дізнатися про таке порушення.

ТОВ «Ресторан «Беркут» у касаційній скарзі посилається на те, що висновки апеляційного суду щодо укладення спірного договору купівлі-продажу 26 лютого 2003 року та щодо фактичного володіння відчужуваним за цим договором майном не ґрунтуються на наявних у матеріалах доказах, які ці факти спростовують. Суд дійшов помилкових висновків щодо участі ОСОБА_8 у товаристві, оскільки державна реєстрація частки останнього у статутному капіталі проведена не була, а тому в нього не виникло право власності на цю частку. Апеляційний суд, крім обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, також зазначив як підставу відмови в позові пропущення позовної давності.

Крім того, висновок суду апеляційної інстанції щодо пропуску ОСОБА_3 позовної давності є необґрунтованим.

Товариство не погоджується з висновком апеляційного суду про непорушення прав ОСОБА_7 з тих підстав, що він не є засновником (учасником) ТОВ «Ресторан «Беркут» відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 червня 2003 року у справі № 2-6051/06 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 09 грудня 2015 року у справі №914/1905/15, згідно з якими ОСОБА_7 уступив свою частку ОСОБА_8

Оскільки державна реєстрація прав на частку ОСОБА_8 не проведена, тому його право власності на частку в статутному капіталі не виникло. Таку позицію підтримав Львівський апеляційний адміністративний суд за наслідками розгляду справи № 819/1166/16 у постанові від 26 червня 2017 року.

30 листопада 2017 року від ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційні скарги ТОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_3, які за своїм змістом є аналогічними.

Зокрема,в запереченнях зазначено, що спірний договір укладений саме 26 лютого2003 року, предмет договору переданопокупцю за актом приймання-передачі і в той же день покупець передав його на умовах оренди ТОВ «Біля Універмагу». Це свідчить про фактичне укладення договору та виникнення у ОСОБА_5 права власності на площадку (споруду).

Єбезпідставним висновок суду першої інстанції про те, що на час відчуження майна воно перебувало в заставі, оскільки в заставі перебувало інше майно, ніж те, що було відчужене за спірним договором.

Крім того, на думку ОСОБА_6 та ОСОБА_5 спірний договір не порушує прав ОСОБА_3 та ОСОБА_7, оскільки останній на момент його укладення не був засновником товариства, а ОСОБА_3 надала особисту згоду на відчуження майна та доручила ОСОБА_4 діяти від свого імені. Також нею пропущено позовну давність, оскільки з 2009 року вона неодноразово зверталася до різних організацій та установ, у тому числі й до органів прокуратури, посилаючись на обставини щодо спірного договору.

ОСОБА_7 надав суду пояснення щодо касаційних скарг, уяких він зазначає, що при прийнятті рішення судом апеляційної інстанції не було враховано, що рішення загальних зборів ТОВ «Ресторан «Беркут» про включення ОСОБА_8 до складу учасників товариства визнано недійсним рішенням суду, а тому суд дійшов помилкового висновку,що його права на час укладення договору не були порушені.

ОСОБА_7 також зазначає, що не відповідає дійсності й те, що ОСОБА_3 надавала згоду на відчуження майна шляхом видачі доручення ОСОБА_4, оскільки таке доручення містило повноваження лише щодо представницьких функцій усудових органах та не давало останньому права на укладення договорів від її імені. Висновки апеляційного суду щодо укладення спірного договору сааме 26 лютого 2003 року та щодо фактичного володіння відчужуваним за цим договором майном не ґрунтуються на наявних уматеріалах доказах, які ці факти спростовують.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скаргипідлягають задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції установлено, що згідно з договором купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 2823 кв. м та площадки площею 1379,3 кв. м наАДРЕСА_1 від 11грудня 2001 року регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області зобов'язалось передати у власність покупцю ТОВ «Ресторан «Беркут» нежитлові приміщення площею 2823 кв. м, у тому числі зал ресторануплощею 858,9 кв. м, приміщення їдальні площею 230,1 кв. м, складські приміщення площею 1734 кв. м та площадку загальною площею 1379,3 кв. м, що знаходяться наАДРЕСА_1,а покупець зобов'язався прийняти зазначені приміщення та сплатити 761 900,00 грн протягом 30 календарних днів з дня підписання договору. Згідно з пунктом 1.2 договору право власності на нежитлові приміщення і площадкупереходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення договору.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стоцко Т. Л. 11 грудня 2001 року та зареєстрований у реєстрі за № 5593.

Згідно з розпорядженням Франківської районної державної адміністрації від 27 березня 2002 року №364 на виконання рішення господарського суду Львівської області від 07 березня 2002 року, ураховуючи передачу нежитлових приміщень та площадки, що складають комплекс ресторану «Ресторан «Беркут»,реєстраційне посвідчення ЛМБТІ від 25 грудня 2001 року, нежитловим приміщенням ТОВ «Ресторан «Беркут» на АДРЕСА_1 присвоєно поштовий номерний знак АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду Львівської області від 16 травня 2002 року (справа № 1/236-13/182) зобов'язано регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області виконати умови договору щодо належної передачі ТОВ «Ресторан «Беркут» викупленого майна, що знаходиться у АДРЕСА_1. Зобов'язано ВАТ «Універмаг «Львів» усунути перешкоди у користуванні майном, а саме: демонтувати торгівельні кіоски, встановлені на тротуарі, вході до ресторану, на під'їзній дорозі до складських приміщень ресторану; звільнити споруду, яка використовується під міні-ринок, дах споруди, що використовується під автостоянку; звільнити дах кафе ресторану від уже встановлених торгівельних кіосків.

Рішенням господарського суду Львівської області від 06 серпня 2004 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Ресторан «Беркут» та внесено зміни до пункту 2.1 укладеного між ТОВ «Ресторан «Беркут» та регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області договору купівлі-продажу від 11 грудн 2001 року, а саме: «Покупець зобов'язується оплатити продавцю наявну станом на 05 квітня 2004 року заборгованість в сумі 118 521 грн за придбаний за договором купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року об'єкт протягом 5 банківських днів з дня повного отримання вказаного об'єкта купівлі-продажу в натурі. Факт отримання об'єкта підтверджується відповідним актом прийому-передачі, що підписується повноважними представниками сторін та скріплюється відтиском їх печаток».

Ухвалою господарського суду Львівської області від 10 березня 2005 року затверджено мирову угоду, укладену між ТОВ «Ресторан «Беркут» та регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області, згідно з якою ТОВ «Ресторан «Беркут» зобов'язалось здійснити захист прав у судовому порядку щодо усунення перешкод з боку ТОВ «Біля Універмагу» у користуванні ТОВ «Ресторан «Беркут» придбаним за договором купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року складом площею 396,3 кв. м та площадкою-спорудою площею 1379,3 кв. м та оплатити продавцю наявну станом на 05 квітня 2004 року заборгованість за придбаний об'єкт протягом 5 банківських дів з дня повного отримання вказаного об'єкта в натурі від продавця. Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області зобов'язалось сприяти ТОВ «Ресторан «Беркут» у здійсненні заходів щодо витребування вказаного майна з незаконного володіння ТОВ «Біля Універмагу» шляхом відповідних звернень досуду та передачі цього майна заактом прийому-передачі ТОВ «Ресторан «Беркут».

10 березня 2005 року господарським судом Львівської області постановлено рішення у справі за позовом регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області до ТОВ «Ресторан «Беркут» про стягнення суми, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Судом встановлено невиконання позивачем вимог пункту 2.1 договору купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року щодо повної передачі відповідачу придбаного об'єкта.

21 лютого 2003 року протоколом № 3 зборів засновників ТОВ «Ресторан «Беркут» було вирішено продати площадку (споруду) площею 1379,3 кв. м у АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_4право на підписання договору купівлі-продажу.

Суд першої інстанції вказав, що у матеріалах справи є договір купівлі-продажу площадки (споруди),датований 26 лютого 2003 року, укладений між ТОВ «Ресторан «Беркут» - співзасновниками ОСОБА_4, який діяв від свого імені та від імені іншого співзасновника - ОСОБА_3 на підставі доручення від 02 жовтня 2002 року, та ОСОБА_5 Згідно з цим договоромТОВ «Ресторан «Беркут» продав,а ОСОБА_5 купив площадку (споруду) площею 1379,3 кв. м на АДРЕСА_1, яка належала ТОВ «Ресторан «Беркут» на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого 08 квітня 2002 року Франківською районною державною адміністрацією, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., за реєстраційним №1020.

Рішенням господарського суду Львівської області від 06 серпня 2004 року у справі №1/305-28/130 та ухвалою господарського суду Львівської області від 10 березня 2005 року у справі №1/133-28/59 встановлено, що на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу відчужуване майно не перебувало у фактичному володінні продавця, оскільки регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області не було виконано обов'язку щодо його передачі ТОВ «Ресторан «Беркут» на підставі договору від 11 грудня 2001 року № 10401.

Судом першої інстанції також встановлено, що 26 лютого 2003року ТОВ«Ресторан «Беркут» та ОСОБА_5 уклали угоду про розірвання договору купівлі-продажу цегляної площадки на АДРЕСА_1 на підставі їх обопільної згоди. Претензій щодо розрахунків не мають.

Зазначенаугода підписана сторонами та посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. та зареєстрована в реєстрі за № 1024.

Висновком судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі № 144-6229 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 грудня 2005 року за № 10253/10255 установлено, що в договорі купівлі-продажу площадки (споруди) від 26лютого 2003 року відтиск печатки ТОВ «Ресторан «Беркут» нанесений не в той період часу, яким датовані документи, надані яквільні зразки відтисків, тобто не в період липня 2003 року -липня 2005 року, а в інший. Згідно з висновком № 10254 від 07лютого 2006 року підпис від імені приватного нотаріуса Нор Н. М. у договорі купівлі-продажу площадки (споруди), який посвідчує цей договір, не відповідає зазначеній даті 26 лютого 2003 року та виконано пізніше грудня 2004 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходячи з аналізу матеріалів справи, експертних досліджень, проведених умежах кримінальної справи № 144-6229, дійшов висновку проукладення спірного договору купівлі-продажу площадки (споруди) та посвідчення його приватним нотаріусом уперіод 2004 року. Відтак, при наданні правової оцінки спірному договору купівлі-продажу площадки (споруди), датованому 26 лютим 2003 року, правильним буде застосування норм матеріального права, які були чинними на той час, оскільки йдеться про надання правової оцінки судом спірним правовідносинам, які фактично виникли у 2004 році, що стверджується фактичними обставинами справи.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року у справі № 2-3554/11, яке набрало законної сили, та яке відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України має преюдиційне значення, встановлено, що угода про розірвання договору купівлі-продажу площадки, датована 26 лютого 2003 року, була укладена у 2004 році. Таким чином, договором купівлі-продажу не було створено жодних правових наслідків ні щодо обов'язку здійснення оплати вартості будівлі, ні щодо її передачі покупцеві та здійснення ним реєстрації права власності на неї. Матеріалами справи не підтверджується, що ОСОБА_6, дружина покупця за договором ОСОБА_5, на момент реального його укладення, тобто у 2004 році, надала згоду на укладення договору купівлі-продажу від 26 лютого 2003 року, оскільки відсутня нотаріально засвідчена її згода на його укладання.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу площадки (споруди) не відповідає вимогам статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки цейдоговір був підписаний неуповноваженою особою та товариством не було вчинено жодних дій, які б свідчили про його подальше схвалення. Крім того, не настало жодних реальних правових наслідків, що були обумовлені договором купівлі-продажу.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів держави.

За змістом статей 303, 316 ЦПК України (в редакції на час вирішення спору) апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи і заперечення сторін у справі. Недотримання вказаних вимог є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Узявши до уваги висновки експертних досліджень, проведених у межах кримінальної справи №144-6229, суд першої інстанції установив, що оспорюванийдоговір купівлі-продажу укладено після 2004 року, тобто станом на час перебування ОСОБА_7 у складі співзасновників товариства, що вбачається з Договору про уступку частки в Статутному фонді від 13 червня 2003 року, Змін та доповнень до Установчого договору товариства, затвердженого зборами учасників ТОВ «Ресторан «Беркут», протокол № 8 від 22 жовтня 2003 року, тому дійшов висновку, що оспорюваний правочин не міг бути укладеним без його згоди та є таким, що безпосередньо порушує його права. Враховуючи фактичний час підписання договору, вінне міг бути підписаний ОСОБА_4як співзасновником товариства, оскільки його частка на той момент належала ОСОБА_7, а останній не давав згоди та не уповноважував будь-кого на підписання оспорюваного договору.

Суд першої інстанції не взяв до увагипротокол № 3 зборів засновників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 21 лютого 2003 року з тих підстав, що він не може слугувати підтвердженням згоди засновників товариства на відчуження спірної площадки з огляду на те, щовказані збори проведено задовго до укладення договору, а на момент відчуження змінився склад співзасновників, думка яких не була врахована при відчуженні, так як перед укладенням угоди збори співзасновників з цього питання не проводились. Крім зазначеного, згідно з витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на16 лютого 2016 року засновниками ТОВ«Ресторан «Беркут» є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Отже, як на момент укладення оспорюваного договору, так і на момент пред'явлення позову, ОСОБА_7 був співзасновником товариства.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що жодних реальних правових наслідків, що були обумовлені оспорюваним договором купівлі-продажу, не настало, оскільки згідно із зазначеними вище рішенням господарського суду Львівської області від 06 серпня 2004 року та ухвалою господарського суду Львівської області від 10 березня 2005 року на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу відчужуване майно не перебувало у фактичному володінні продавця, а відтак фактично передати майно за оспорюваним договором купівлі-продажу продавець не міг.

З урахуванням установлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновків, що оспорюваний договір купівлі-продажу був підписаний неуповноваженою особою; товариством не було вчинено жодних дій, які б свідчили про його подальше схвалення; не настало жодних реальних правових наслідків, що були обумовлені договором купівлі-продажу.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що причини пропуску позовної давності є поважними з огляду на те, що позивачу та третій особі, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору стало відомо про обставини порушення їхніх прав з моменту визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу, тобто з часу набрання законної сили рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року.

Згідно з рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ТОВ «Ресторан «Беркут»визнано недійсною угоду про розірвання договору купівлі-продажу цегляної площадки від 26 лютого 2003 року. Цей договір є предметом позову у справі, яка розглядається. Вказане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року та набрало законної сили. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 04 березня 2015 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 рокузалишено без змін.

Відповідно до статті 212 ЦПК України (у редакції чинній на час вирішення спору) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спорюваний договір купівлі-продажу укладено 26 лютого 2003 року.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не врахував, що судово-технічна експертиза була проведена у кримінальній справі, а тому відповідно до вимог статей 64, 143, 144 ЦПК України є лише письмовим доказом у справі, який потребує перевірки, суду необхідно було роз'яснити сторонам право заявити клопотання про призначення експертизи.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір укладено не 26 лютого 2003 року, а у 2004 році, зазначивши, що він виходив «з аналізу вищевказаних матеріалів справи, експертних досліджень, проведених в межах кримінальної справи № 144-6229».

Із змісту рішення суду першої інстанції від 02 березня 2017 року випливає, що суд взяв до уваги судові рішення, а саме: рішення господарського суду Львівської області від 6 серпня 2004 року, яким внесено зміни до пункту 2.1. укладеного між ТОВ «Ресторан «Беркут» та РВ ФДМУ у Львівській області договору купівлі - продажу від 11 грудня 2001 року; ухвалу господарського суду Львівської області від 10 березня 2005 року, якою затверджено мирову угоду між ТОВ «Ресторан «Беркут» та РВ ФДМУ у Львівській області; судове рішення господарського суду Львівської області від 10 травня 2005 року про стягнення суми; а також послався на наявний договір купівлі-продажу площадки (споруду) від 26 лютого 2003 року.

Апеляційний суд не виклав мотиви на спростування висновків суду першої інстанції, не з'ясував, чи вказаними судом першої інстанції судовими рішеннями встановлено укладення оспорюваного договору у 2004 році, чи дослідив суд першої інстанції докази у їх сукупності, чи допитав сторони як свідків, незважаючи на те, що саме цим особам відомі обставини укладення договору, чи підтверджені обставини, якими мотивовано рішення, належними і допустимими доказами, чи доведені вони.

Апеляційний суд виходив з того, що вчиненням правочину необхідно вважати момент, коли сторони свогочасу досяглизгоди з усіх істотних умов,а таким є 26 лютого 2003 року.

Дійшовши висновку про вчинення договору 26 лютого 2003 року, апеляційний суд до спірних правовідносин застосував ЦК України, не виклавши відповідні мотиви.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений сторонами 26 лютого 2003 року, а не у 2004 році; підписуючи спірний договір, ОСОБА_4 був наділений такими повноваженнями; участь як співзасновника у товаристві ОСОБА_7 не підтверджена належними та допустимими доказами. При цьому апеляційний суд зазначив, що висновок судово-технічної експертизи, яка була проведена під час розгляду кримінальної справи, не визнається та потребує перевірки; у зв'язку з цим суду необхідно було роз'яснити сторонам норми статті 10 ЦПК України щодо права заявити клопотання про призначення експертизи.

У рішенні апеляційний суд зазначив, що із матеріалів справи не встановлено, що площадка (споруда) площею 1379, 3 кв. м на час її відчуження 26 лютого 2003 року перебувала у заставі, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Нор Н.М.

Крім вказаних вище висновків, апеляційний суд не спростував всі висновки суду першої інстанції про встановлені обставини справи, не виклав мотиви обґрунтованості чи необґрунтованості позову ОСОБА_3, наявності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу площадки (споруди) недійсним з урахуванням підстав позову, не з'ясував, чи порушені її права з урахуванням підстав позову.

У мотивувальній частині рішення суд не навів дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи та заперечення сторін щодо преюдиційності судових рішень, на які посилалася сторони під час розгляду справи та не виклав висновки суду.

Відмовляючи у позові ОСОБА_7, апеляційний суд виходив з того, що на момент укладення договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26 лютого 2003 року та на момент подання ним позову він не був засновником «ТОВ Ресторан «Беркут», а тому висновки суду першої інстанції про порушення його права не відповідають установленим обставинам справи.

Верховний Суд бере до уваги, що підстави позову ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є однаковими. Тому з урахуванням змісту судового рішення апеляційного суду дійшов висновку, що апеляційний суд відмовив у позові ОСОБА_3 одночасно з двох підстав: за необґрунтованістю і за пропуском позовної давності.

Верховний Суд зауважує, що поєднання в одному судовому рішенні різних за змістом правових висновків, є порушенням вимог цивільного процесуального закону, а тому рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

З урахуванням положень статті 4 ЦПК України Верховний Суд зазначає, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що від встановлення обставин справи з урахуванням підстав обох позовів залежить вирішення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_7, рішення щодо останнього також підлягає скасуванню.

Оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, то Верховний Суд не має підстав ухвалити власне рішення.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Верховний Суд бере до уваги тривалий розгляд справи у суді, численні судові спори, в яких стороною є ТОВ «Ресторан «Беркут», зокрема, і з приводу належності площадки (споруди) площею 1379, 3 кв .м, проте із урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скаргиОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик