Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 302/315/17

провадження № 61-26955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Кожух О. А., Бисаги Т. Ю., від 18 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації (далі - Міжгірської РДА) Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області, про зобов'язання нарахувати, виплатити заробітну плату та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, щоз 25 червня 2001 року вона працювала сестрою медичного стаціонару (палатною) відділення інтенсивної терапії Міжгірської районної лікарні, в той же час її роботодавцем був сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА. Наказом відповідача від 14 липня 2016 року № 426-к її звільнено з роботи. Робота виконувалася за графіком змінності, зміна тривала 24 години, але через кожні 6 годин повинні були надаватися п'ятнадцятихвилинні перерви для відпочинку та харчування. Тому відповідач оплачував тільки 23 години роботи. Роботодавець протягом трьох років до звільнення позивача з роботи порушував право на ці перерви, ніколи їх не надавав, позивач працювала по 24 години, але оплату отримувала за 23 години. На звернення позивача роботодавець не реагував, протиправно змушував позивача працювати фактично 24 години на добу. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2016 зобов'язано сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за останню годину кожної відпрацьованої зміни за період з 01 січня 2014 року по 01 грудня 2015 року. При звільненні з роботи відповідач не нарахував і не виплатив аналогічні суми коштів за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року і стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 14 липня 2016 року по день вирішення справи судом.

15 травня 2017 року сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення незаконно отриманих коштів.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що на виконання рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2016 року поновив ОСОБА_2 на роботі на посаді медичної сестри Міжгірської районної лікарні та виплатив їй середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 6 768, 67 грн. Однак, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 лютого 2017 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позову відмовлено, а тому вказані кошти було стягнуто на користь ОСОБА_2 незаконно. Вищенаведене є підставою для повороту виконання рішення суду та дає підстави відповідно до положень статті 239 КЗпП України вимагати повернення ОСОБА_2 отриманих без законної підстави 6 768, 67 грн.

Із урахуванням зазначеного, позивач за зустрічним позовом просив стягнути на його користь із ОСОБА_2 незаконно стягнуті раніше з позивача 6 768, 67 грн.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області, у складі судді Гайдур А. Ю., від 13 липня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, зобов'язано сектор охорони здоров'я Міжгірської райдержадміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року, у задоволенні решти позовних вимог первісного позову, а також зустрічного позову сектору охорони здоров'я Міжгірської райдержадміністрації відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги за первісним позовом, у задоволеній частині, є обґрунтованими та доведеними і не потребують доказуванню із урахуванням встановлених рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2016 року у справі № 300/2013/16-ц обставин. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, районний суд виходив із відсутності підстав для застосування положень статті 239 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року апеляційні скарги сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 липня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні первісного позову визначено порушення вимог закону щодо суб'єктного складу сторін у справі.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у ОСОБА_2 виникли правовідносини із Міжгірською районною лікарнею, яка є юридичною особою, однак районним судом не було залучено її до участі у справі, як належного відповідача.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду щодо неналежного суб'єктного складу учасників справи є помилковим та не узгоджується із вимогами КЗпП України. Сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області є належним відповідачем у цій справі, що зокрема випливає із положення про сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, враховуючи функції та повноваження вказаного сектору. Позивача було звільнено із займаної посади наказом саме сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області № 426-к від 14 липня 2016 року. Окрім того, судом апеляційної інстанції застосовано норми, які не підлягають до застосування у спірних правовідносинах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У грудні 2017 року сектором охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ направлено заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що доводи касаційної скарги не спростовують правильного по суті оскарженого рішення апеляційного суду. Апеляційним судом зроблено правильний висновок про те, що у справі, враховуючи специфіку порядку призначення, звільнення працівників, способу фінансування, повинна брати участь Міжгірська районна лікарня у якості співвідповідача у частині вимог щодо стягнення заробітної плати, оскільки судом могли бути вирішенні питання про права і обов'язки особи, яка не брала участі у справі, а саме Міжгірської районної лікарні. Крім того, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду із позовом.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року справу за позовом ОСОБА_2 до сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області, про зобов'язання нарахувати, виплатити заробітну плату та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за зустрічним позовом сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області до ОСОБА_2 про стягнення незаконно отриманих коштів, призначено до судового розгляду.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що згідно наказу № 152 від 25 червня 2001 року ОСОБА_2 прийнята на посаду медичної сестри відділення інтенсивної терапії Міжгірської районної лікарні.

Наказом № 1-к від 02 січня 2008 року найменування посади сестри медичної інтенсивної терапії змінено на «сестра медична стаціонару (палатна)», про що є запис в трудовій книжці ОСОБА_2, роботодавцем якої є відповідач сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА.

Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2016 року у справі № 300/213/16-ц, яким зобов'язано сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 01 січня 2014 року по 01 грудня 2015 року. Рішення набрало законної сили (а.с. 7-10).

Наказом сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації від 14 липня 2016 року № 426-к ОСОБА_2 звільнено з посади медичної сестри Міжгірської районної лікарні за систематичне невиконання нею без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку (пункт 3 статті 40 КЗпП України) (а. с. 26).

Сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації () як орган охорони здоров'я та Міжгірська районна лікарня як заклад охорони здоров'я () є юридичними особами. Відповідний статус, повноваження, функції сектора охорони здоров'я Міжгірської РДА визначені актами законодавства та зафіксовані також у положенні про сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА (а. с. 81-84).

Сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА здійснює безпосереднє керівництво медичним установами районного підпорядкування, у тому числі Міжгірською районною лікарнею, фінансування закладів охорони здоров'я, що утримуються за рахунок коштів районного бюджету; завідувач сектору призначає (приймає) на посади та звільняє з посад працівників медичних закладів за поданням їх керівників тощо (підпункти 13, 16 пункт 5, пункти 9, 10, 13 Положення) (а. с. 81-84).

Питання щодо умов праці працівників Міжгірської районної лікарні врегульовані також колективною угодою про співпрацю та соціальне партнерство між сектором охорони здоров'я Міжгірської РДА та Міжгірською районною організацією профспілки працівників охорони здоров'я, затвердженою 04 вересня 2015 (а. с. 38-40).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 ставила питання про зобов'язання сектора охорони здоров'я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року та стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 14 липня 2016 року по день вирішення справи судом, суми за одну годину кожної відпрацьованої зміни за періоди з 01 січня 2014 року по 01 грудня 2015 року і з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року (а. с. 1-2, 22).

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору визначені у статті 36 КЗпП України.

Частинами першою та другою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що у ОСОБА_2 виникли правовідносини із Міжгірською районною лікарнею, яка є юридичною особою, однак районним судом не було залучено її до участі у справі, як належного відповідача (співвідповідача). При вирішенні спору районним судом було порушено процесуальний закон щодо суб'єктного складу сторін у справі.

Однак із таким висновком погодитися не можна, виходячи із наступного.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Позов може бути пред'явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов'язки; 2) права і обов'язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов'язки (стаття 32 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційним судом не надано належної оцінки наказу сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації від 14 липня 2016 року № 426-к, яким звільнено із займаної посади ОСОБА_2, Положенню про сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА, згідно якого сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА є розпорядником бюджетних коштів і здійснює безпосереднє керівництво медичним установами районного підпорядкування, у тому числі, Міжгірською районною лікарнею, фінансування закладів охорони здоров'я, а завідувач сектору призначає (приймає) на посади та звільняє з посад працівників медичних закладів за поданням їх керівників. Окрім того питання щодо умов праці працівників Міжгірської районної лікарні врегульовані також колективною угодою про співпрацю та соціальне партнерство, яка укладена між сектором охорони здоров'я та Міжгірською районною організацією профспілки працівників охорони здоров'я і затверджена 04 вересня 2015 року.

Враховуючи викладене, висновок апеляційного суду про те, що позивач перебувала у трудових відносинах із Міжгірською районною лікарнею, а сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА не є належним відповідачем у справі, є неправильним. Апеляційним судом не зазначено, яким чином вирішення даного спору щодо нарахування і стягнення коштів з сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА, який здійснює повноваження розпорядника бюджетних коштів, а також роботодавця по відношенню до позивача, вплине на права та обов'язки Міжгірської районної лікарні.

Окрім того, апеляційним судом не враховано обставини, встановлені у рішенні Апеляційного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2016 року (справа № 300/213/16-ц), що роботодавцем ОСОБА_2 є саме сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА. Вказаним рішенням вирішено подібний спір, зобов'язано сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 01 січня 2014 року по 01 грудня 2015 року (а. с. 7-10).

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №300/213/16-ц касаційну скаргу сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2016 року у справі № 300/213/16-ц залишено без змін.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів з підстав порушення районним судом вимог закону щодо суб'єктного складу сторін у справі, апеляційним судом не надано оцінки доводам апеляційних скарг ОСОБА_2 та сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, а також законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням наведеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта