Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 464/680/15-ц

провадження № 61-13228св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О.(суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року у складі суддів: Яцина В. Б.,Бурлака І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 травня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування пластиковою карткою. Зобов'язання за договором відповідач належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 30 листопада 2014 року існує заборгованість за кредитом у розмірі 20 176,24 грн, яка складається з 4 437,90 грн заборгованості за тілом кредиту, 12 288,34 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 3 450,00 грн заборгованості за комісією за користування кредитом, а також нараховані позивачем штрафи: 500,00 грн штраф (фіксована частина) та 379,37 грн штраф (процентна складова). Від вказаної суми позивач вираховував 12 588,84 грн, які були стягнуті за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2012 року в якості заборгованості за вказаним договором кредиту станом на 31 травня 2011 року. Отже, заборгованість до стягнення на користь банку за договором кредиту визначив у сумі 8 466,77 грн.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, внаслідок чого він автоматично пролонгується на такий же термін.

За таких обставин, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 05 травня 2008 року у розмірі 8 466,77 грн та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 31 березня 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 8 466,77 грн. Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 належним чином договір кредиту, Умов та правил надання банківських послуг не виконувала, у зв'язку з чим виникла кредитна заборгованість, яка відповідно до вимог статей 526, 629, 1054 ЦК України підлягає стягненню з відповідача.

У задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Справа переглядалася в апеляційному порядку неодноразово.

Останнім рішеннямАпеляційного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 31 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що перебіг трирічної позовної давності після настання строку виконання зобов'язання по сплаті щомісячних платежів, який у даному випадку обмежений строком дії карти - червень 2011 року, був перерваний зверненням банку до суду 10 листопада 2011 року з вимогами про повернення частини боргу станом на 31 травня 2011 року. Із новим позовом про стягнення заборгованості за процентами позивач звернувся до суду 21 січня 2015 року, тобто зі спливом трирічної позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищогоспеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених договором та ЦК України. За умовами кредитного договору щомісячні платежі нараховуються до моменту погашення кредиту, який непогашений, тому з відповідача підлягають стягненню нараховані суми щомісячних платежів у межах трирічного строку позовної давності, а саме в період з 30 листопада 2011 року по 31 листопада 2014 року.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначала, що строк звернення до суду позивача із даним позовом сплив 10 листопада 2014 року. Позивач із заявою про поновлення пропущеного строку не звертався. Посилання позивача в касаційній скарзі на те, що він має право на стягнення сум, визначених статтею 625 ЦК України, є помилковими, оскільки до цих вимог також відповідно до статті 257 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, а строк дії кредитної картки припинився в червні 2011 року, з цього часу баком ніяких коштів на цю картку не зараховувалося, картка є неактивною. Таким чином, доводи касаційної скарги є безпідставними, а рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 05 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 000,00 грн зі сплатою 30 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 10).

Вказаний договір складається із заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови) та Тарифів банку (а. с. 10-16).

Згідно з підпунктом 3.1.1 пункту 3 розділу II Умов картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк дії карти визначений за угодою сторін до кінця червня 2011 року, що вбачається із тексту заяви ОСОБА_4 від 05 травня 2008 року про укладення договору кредиту (а. с. 10 на звороті).

Зобов'язання за договором відповідач належним чином не виконувала, внаслідок чого заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 лютого 2012 року, яке набрало законної сили, із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за договором кредиту від 05 травня 2008 року у розмірі 12 388,84 грн (а. с. 5-6).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14 щодо договору користування платіжною карткою. Як зазначено у цій постанові Верховного Суду України, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до підпункту 5.4 пункту 5 розділу II Умов строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по кредитних картках без встановленого мінімального обов'язкового платежу, здійснюється в наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на кредитній картці (в полі month - місяць) (а. с. 16)

Відповідно до підпунктів 9.3, 9.6, 9.12 розділу І Умов картрахунки відкриті на невизначений термін. Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання і, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення договору, він автоматично пролонгується (продовжується) на такий же строк. При нульовому залишку коштів на неактивному картрахунку карти останній закривається (а. с. 14-15).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно до наявного у справі розрахунку заборгованості, наданого банком, останній платіж було здійснено відповідачем 23 вересня 2008 року, у подальшому картрахунок відповідача був неактивний (а. с. 7).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви, поданої до суду першої інстанції, відповідач просила суд застосувати строк позовної давності (а. с. 36, 46-49).

Як встановлено судом, заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 лютого 2012 року у справі № 2-8934/2011 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» в особі його філії у Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 12 588,84 грн, яка складалася із заборгованості за кредитом 4 437,90 грн; 6075,28 грнзаборгованості за процентами за користування кредитом; 1 000,00 грн заборгованості за комісією за користування кредитом; а також штрафів - 500, 00 грн фіксована частина, 575,00 грн - процентна складова, задоволено (а. с. 5-6).

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 лютого 2012 року про задоволення позову ухвалою цього ж суду від 16 липня 2012 року скасовано та справу призначено до розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2013 року, залишеним без змінухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року, позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто на користь банку з ОСОБА_4 заборгованість за вказаним кредитним договором від 05 травня 2008 року у розмірі 12388,84 грнта судові витрати. Солідарно стягнуто на користь банку з ТОВ «Українське Фінансове товариство «Верус» в особі його філії в Дзержинському районі м. Харкова та ОСОБА_4 200 грн (а. с. 122-125).

У частині другій та третій статті 264 ЦК України зазначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд апеляційної інстанції, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов правильного висновку, що позовна давність за вимогами банка про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором станом на 31травня 2011 року була перервана 10 листопада 2011 року - в результаті звернення банку із позовом про стягнення заборгованості у сумі 12 588,84 грн, після чого загальна трирічна позовна давність про стягнення заборгованості за заявленими в цій справі вимогами, нарахованими після 31 травня 2011 року і до закінчення строку дії платіжної карти - червень 2011 року, відповідно до частини третьої статті 264 ЦК України почала свій перебіг заново.

Перебіг трирічної позовної давності після настання строку виконання зобов'язання по сплаті щомісячних платежів, який у даному випадку обмежений строком дії карти - червень 2011 року, був перерваний зверненням банком до суду 10 листопада 2011 року з вимогами про повернення частини боргу станом на 31 травня 2011 року. Із новим позовом про стягнення заборгованості у сумі 8 466,77 грн позивач звернувся до суду 21 січня 2015 року, тобто зі спливом перебігу загальної трирічної позовної давності.

Також є обґрунтованим висновок апеляційного суду, що з урахуванням підпунктів 9.3, 9.6, 9.7 Розділу І Умов на день закінчення строку дії карти на картрахунку в межах ліміту залишилося 62,1 грн, які згідно з вказаних умов та наданого банком розрахунку підлягали стягненню в якості комісії на протязі не пізніше жовтня 2011 року, тому за цими вимогами станом на день звернення до суду із позовом - 21 січня 2015 року також сплив трирічний строк позовної давності.

Доводи касаційної скарги про право позивача на стягнення з відповідача сум, визначених статтею 625 ЦК України, є помилковими, оскільки такі вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в позовній заяві не заявляло.

Установивши обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом із пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, що є підставою для відмови у позові.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, про незаконність судового рішення не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик