Постанова

Іменем України

05 вересня2018 року

м. Київ

справа № 552/4097/15-ц

провадження № 61-11135св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Бондаревської С. М., Омельченко Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, який уточнила в ході розгляду справи, про поділ в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах і просила суд: виділити їй у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, в натурі частку із майна, що знаходиться у спільній частковій власності з одночасним припиненням права спільної часткової власності на нього, будівлі та споруди, які складають самостійний об'єкт нерухомого майна, без втрати цільового призначення: 3/5 частин в житловому будинку літера «А-1» в складі приміщень: кімната 2-1 площею 9,40 кв.м, санвузол 2-2 площею 6,30 кв.м, кухня 2-3 площею 8,00 кв.м, кімната 2-4 площею 15,40 кв.м, коридор 2-5 площею 5,80 кв.м, загальною площею 44,90 кв.м, житловою площею 24,8 кв.м, та сарай літера «К», навіс літера «Л», сарай літера «б1», сарай літера «Б», сарай літера «б», вбиральня літера «Ж», літня кухня літера «Г», гараж «Е», сарай літера «И», навіс літера «Л1», навіс літера «М», частина огорожі № 1 довжиною 1,3 метра, ворота огорожі №4; визнати за нею право власності на виділений об'єкт нерухомого майна; а також визначити порядок користування земельною ділянкою площею 1 298 кв.м, розташованої за вказаною адресою, між співвласниками житлового будинку з частиною надвірних будівель відповідно до варіанту № 1 висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи № 03-16 від 16 лютого 2016 року, проведеної судовим експертом ОСОБА_3, згідно з яким виділити їй земельну ділянку площею 779 кв.м (на плані зафарбовано у синій колір), а ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 519 кв.м (на плані зафарбовано у червоний колір).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що їй на праві власності належить 3/5 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами, а відповідачу - 2/5 його частини. Будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 1 370 кв.м. Сторони не дійшли добровільної згоди щодо поділу нерухомого майна та визначення порядку користування земельною ділянкою. Тому просила задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 14 липня 2016 року у складі судді Турченко Т. В. позов задоволено. Виділено ОСОБА_1 у домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, в натурі частку із майна, що знаходиться у спільній частковій власності з одночасним припиненням права спільної часткової власності на нього, будівлі та споруди, що складають самостійний об'єкт нерухомого майна, без втрати цільового призначення: 3/5 частин в житловому будинку літера «А-1» в складі приміщень: кімната 2-1 площею 9,40 кв.м., санвузол 2-2 площею 6,30 кв.м, кухня 2-3 площею 8,00 кв.м, кімната 2-4 площею 15,40 кв.м, коридор 2-5 площею 5,80 кв.м, загальною площею 44,90 кв.м, житловою площею 24,8 кв.м та сарай літера «К», навіс літера «Л», сарай літера «б1», сарай літера «Б», сарай літера «б», вбиральня літера «Ж», літня кухня літера «Г», гараж «Е», сарай літера «И», навіс літера «Л1», навіс літера «М», частина огорожі №1 довжиною 1,3 метра, ворота огорожі №4. Виділено ОСОБА_1 згідно з варіантом № 1 висновку 03-16 судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи про поділ в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах від 16 лютого 2016 року земельну ділянку площею 779 кв.м (на плані зафарбовано в синій колір), в тому числі земельну ділянку площею 8 кв.м, на яку пропонується встановити сервітут для обслуговування частини житлового будинку. Земельна ділянка описується наступними межами: з боку земель міської ради (вулиця Тургенєва) довжина межової лінії складає 9,21 м., 5,34 м., з боку земель міської ради АДРЕСА_3) довжина межової лінії складає : 1,30 м, з боку земельної ділянки АДРЕСА_3 довжина межової лінії складає: 16,09 м, 14,75 м, 16,86 м, 21,12 м, з боку земельної ділянки ОСОБА_2 довжина межової лінії складає: 40,0 м, 4,5 м,. 2,3 м, 1,0 м, 6,2 м, 8,95 м, 4,68 м, 2, 62 м, 6,61м. Виділено ОСОБА_2 в домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, в натурі частку із майна, що знаходиться в спільній частковій власності з одночасним припиненням права спільної часткової власності на нього, будівлі та споруди, що складають самостійний об'єкт нерухомого майна, без втрати цільового призначення: 2/5 частин в житловому будинку літера «А-1» в складі приміщень: кімната 1-4 площею 7,5 кв.м, передпокій 1-5 площею 5,9 кв.м, коридор 1-6 площею 2,9 кв.м, кімната 1-3 площею 20,3 кв.м, сіни 1-1 площею 6,9 кв.м, санвузол 1-2 площею 2,8 кв.м загальною площею 46,3 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м. Виділено ОСОБА_2 згідно з варіантом № 1 висновку 03-16 судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи про поділ в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах від 16 лютого 2016 року земельну ділянку площею 519 кв.м (на плані зафарбовано у червоній колір). Земельна ділянка описується наступними межами: з боку земель міської ради (вулиця Тургенєва) довжина межової лінії складає: 3,11 м, з боку земельної ділянки АДРЕСА_2 довжина межової лінії складає: 20,00 м, 5,40 м, 6,98 м, 10,48 м, 10,72 м, 11,34 м, з боку земель міської ради АДРЕСА_3) довжина межової лінії складає: 18,89 м., з боку земельної ділянки ОСОБА_1 довжина межової лінії складає: 40,0 м, 4,5 м, 2,3 м, 1,0 м, 6,2 м, 8,95 м, 4,68 м, 2,62 м, 6,61 м.

Рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку користування земельною ділянкою мотивоване тим, що розподіл земельної ділянки по вулиці Бакинських Комісарів (Січових Стрільців), 21 в місті Полтаві необхідно здійснити за варіантом № 1 висновку 03-16 судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 16 лютого 2016 року, оскільки порядок користування земельною ділянкою попередніми власниками не визначався, розподіл земельної ділянки в натурі не проводився.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Київського районного суду міста Полтави від 14 липня 2016 року в частині визначення порядку користування земельною ділянкою згідно з варіантом № 1 висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи про поділ № 03-16 від 16 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Виділено ОСОБА_1 згідно з варіантом фактичного користування висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 03-16 від 16 лютого 2016 року земельну ділянку площею 590 кв.м (на плані зафарбовано у синій колір), яка описується наступними межами: з боку земель міської ради (вулиця Тургенєва) довжина межової лінії складає 9,21 м; з боку земельної ділянки спільного користування довжина межової лінії складає: 4,68 м, 0,85 м; з боку земельної ділянки №19 (АДРЕСА_3)) довжина межової лінії складає: 6,88 м, 14,75 м, 21,12 м; з боку земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ОСОБА_2, довжина межової лінії складає: 32,1м, 1,41 м, 1,50 м, 1,80 м, 2,76 м, 3,20 м, 4,28 м, 3,55 м, 1,5 м, 9,95 м, 2,62 м, 6,61 м. Виділено ОСОБА_2 згідно з варіантом фактичного користування висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 03-16 від 16 лютого 2016 року земельну ділянку площею 661 кв.м (на плані зафарбовано у червоний колір), яка описується наступними межами: з боку земель міської ради (вулиця Тургенєва) довжина межової лінії складає 8,45 м; з боку земельної ділянки № 23 (АДРЕСА_3)) довжина межової лінії складає: 20,00 м, 5,40 м, 6,98 м, 10,48 м, 10,72 м, 11,34 м; з боку земель міської ради (АДРЕСА_3)) довжина межової лінії складає: 5,97 м, 9,11 м; з боку земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1, довжина межової лінії складає: 32,1 м, 1,41 м, 1,50 м, 1,80 м, 2,76 м, 3,20 м, 4,28 м, 3,55 м, 1,5 м, 9,95 м, 2,62 м, 6,61 м. У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено земельну ділянку площею 47 кв.м. (на плані зафарбовано жовтим кольором), яка використовується для проїзду, проходу та обслуговування частини житлового будинку. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвалюючи рішення в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, місцевий суд залишив поза увагою, що між сторонами спору - співвласниками домоволодіння існує фактичний порядок користування земельною ділянкою, починаючи з 2002 року, а саме співвласник ОСОБА_4 прийняв у дар 3/5 частини домоволодіння у 2002 році від ОСОБА_5 І, якій на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 квітня 1998 року та договору дарування від 30 серпня 2000 року належала ця частина домоволодіння. Після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину на вказану частину спірного домоволодіння. У 2001 році співвласник ОСОБА_2 прийняла у дар 2/5 частини домоволодіння від своєї матері ОСОБА_6, якій з 1999 року належала вказана його частина на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки між сторонами з 2002 року існує фактичний порядок користування земельною ділянкою, який склався між попередніми співвласниками, то підстав для його змін немає.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 13 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Київського районного суду міста Полтави від 14 липня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи рішення в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, апеляційний суд проігнорував пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 травня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Встановивши факт відсутності відомостей про приватизацію земельної ділянки, на якій знаходиться спірне домоволодіння, суд апеляційної інстанції безпідставно послався на положення частини 1 статті 88 Земельного кодексу України (далі ЗК України). В рішенні не зазначено, з яких підстав суд дійшов висновку про часткове скасування рішення та ухвалення нового рішення у скасованій частині.

Рішення апеляційного суду оскаржується в касаційному порядку лише в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, а тому переглядається Верховним Судом тільки в цій частині.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

11 листопада 2016 року відповідачем було подано заперечення на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що угода про користування земельною ділянкою була фактично укладене задовгого до того, як ОСОБА_1 набула право власності на частину домоволодіння, у зв'язку з чим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції. Місцевий суд безпідставно встановив земельний сервітут, незважаючи на позицію позивача, яка не бажала його встановлення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року справу № 552/4097/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно з листом Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 02 грудня 2015 року № 11039 у матеріалах цього підприємства наявна відмітка про рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 04 квітня 1955 року № 182 про надання земельної ділянки площею 1370 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування від 13 липня 2002 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар 3/5 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці площею 1 370 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, та складається в цілому з: дерев'яного обкладеного цеглою жилого будинку літера «А-1» загальною жилою площею 46,80 кв.м, сараїв «Б», «б», «В», «И», «К», «б1», вбиралень «З, Ж», літньої кухні «Г», гаража «Е», навісу «Л», огорожі «№1», водогону дворового «№ 2».

У провадженні Київського районного суду міста Полтави перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади міста Полтави в особі виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання членом сім'ї, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності. Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2004 року позов було задоволено. Визнано ОСОБА_1 членом сім'ї ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Встановлено факт прийняття спадщини 3/5 частини будинку АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 Визнано ОСОБА_1 такою, що набула право власності на частину житлового будинку з частиною надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці площею 1 370 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, та складається з дерев'яного обкладеного цеглою жилого будинку літера «А-1» загальною жилою площею 46,80 кв.м, сараїв «Б», «б», «В», «И», «К», «б1», вбиралень «З, Ж», літньої кухні «Г», гаражу «Е», навісу «Л», огорожі «№1», водогону дворового «№ 2».

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20 жовтня 2015 року рішення Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2004 року змінено. Виключено з резолютивної частини рішення суду вказівку на характеристику об'єкта нерухомості, а саме: складається з дерев'яного обкладеного цеглою жилого будинку літера А-1, загальною площею 46,80 кв.м, сараїв Б,б, В, И,К, б1, вбиралень «З, Ж», літньої кухні «Г», гаражу «Е», навісу « Л», огорожі № 1, водогону дворового № 2. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 березня 2005 року ОСОБА_1 є власником 3/5 частини будинку АДРЕСА_1.

Технічний паспорт від 05 лютого 2015 року оформлено на ОСОБА_1

Співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, якій належить 2/5 його частини.

Згідно з договором купівлі-продажу від 10 серпня 1999 року ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_6 купила 2/5 частини жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1, розташованих на земельній ділянці площею 1 370 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: один одноповерховий дерев'яний обкладений цеглою жилий будинок під літерою «А-1» загальною площею 46,80 кв.м, господарські будівлі та споруди: сарай Б, В, И, К, вбиральня З, Ж, літня кухня Г, гараж Е, навіс Л, огорожа № 1, водогін дворовий № 2, які належать продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Полтавським управлінням жилкомунгоспу міськвиконкому 31 серпня 1998 року № 187, зареєстрованого у Полтавському МБТІ у реєстрову книгу № 40 під № 18.

За договором дарування від 26 жовтня 2001 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 2/5 частини спірного житлового будинку з частиною надвірних будівель.

Згідно з рішенням Київської районної в місті Полтаві ради від 28 серпня 2014 року «Про розгляд заяв громадян з питань будівництва», враховуючи згоду співвласниці, Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта: «Садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1», вирішено погодитися із самочинно побудованими ОСОБА_2: добудовою «а1» у складі: сіней (1-1) площею 6,9 кв.м; санвузла (1-2) площею 2,8 кв.м; коридору (1-6) площею 2,9 кв.м; сараєм «О» площею 15,2 кв.м, сараєм «в» площею 9,3 кв.м.

Технічний паспорт від 18 грудня 2014 року оформлено на ОСОБА_2

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстровано 2/5 частини будинку АДРЕСА_1.

Згідно з висновком № 03-16 судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 16 лютого 2016 року, проведеної судовим експертом ОСОБА_3, ринкова вартість 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1, складає 143 500 грн. 3/5 частину житлового будинку літера «А-1» з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за вказаною адресою та складаються із: частини житлового будинку літера «А-1» в складі приміщень: кімната 2-1 площею 9,40 кв.м, санвузол 2-2 площею 6,30 кв.м, кухня 2-3 площею 8,00 кв.м, кімната 2-4 площею 15,40 кв.м, коридор 2-5 площею 5,80 кв.м, загальною площею 44,90 кв.м, житловою площею 24,8 кв.м та сарай літера «К», навіс літера «Л», сарай літера «б1», сарай літера «Б», сарай літера «б», вбиральня літера «Ж», літня кухня літера «Г», гараж «Е», сарай літера «И», навіс літера «Л1», навіс літера «М», частина огорожі № 1 довжиною 1,3 метра, ворота огорожі №4, можливо виділити без втрати цільового призначення. Експертом запропоновано один варіант порядку користування земельною ділянкою.

Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу щодо можливості поділити річ без втрати її цільового призначення.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед за їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

За правилами частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватися до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п'ята статті 319 ЦК України).

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Вирішуючи спір про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою, суд апеляційної інстанції встановив наявність між попередніми співвласниками будинку угоди про фактичний порядок користування спірною земельною ділянкою, порядок користування земельною ділянкою з моменту набуття сторонами прав на земельну ділянку та відсутність на час вирішення справи згоди обох сторін на такий порядок.

Колегія суддів погоджується з аргументованим рішенням суду апеляційної інстанції про визначений ним фактичний порядок користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини другої статті 30 ЗК України 1990 року, який діяв до набуття сторонами права власності на частки в будинку, при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Згідно з вимогами частин першої і третьої статті 42 ЗК України 1990 року громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.

Апеляційним судом встановлено, що угода про порядок користування спірною земельною ділянкою існувала між попередніми співвласниками домоволодіння до набуття позивачем у 2004 році права власності на 3/5 частини будинку, розташованого на цій земельній ділянці. Тому за правилами статей 30, 42 ЗК України 1991 року та статей 88, 120 ЗК України до неї перейшло право на частину земельної ділянки, яка перебувала у користуванні попереднього співвласника, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Виходячи з цього, суд апеляційної інстанції обґрунтовано встановив порядок користування земельною ділянкою відповідно до існуючої раніше угоди.

Твердження заявника про те, що суд повинен був встановити порядок користування земельною ділянкою у спосіб, встановлений висновком № 03-16 судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 16 лютого 2016 року, є безпідставним, оскільки матеріалами справи підтверджено, що між попередніми власниками домоволодіння і відповідно користувачами земельної ділянки склався певний порядок користування ділянкою, а тому підстави для його зміни відсутні.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд проігнорував пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 травня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», не можуть бути підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.

У вказаному пункті зазначено, що спори щодо додержання правил добросусідства - обов'язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), - розглядаються судами відповідно до статей 103-109 ЗК і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори потрібно відрізняти від спорів щодо земельних сервітутів - права власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне чи безоплатне користування чужою земельною ділянкою (право проходу чи проїзду на велосипеді; проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд тощо), - вирішення яких не віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Пунктом 3.24* Державних будівельних норми 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень (далі ДНБ 360-92**) визначено, що у містах і селищах міського типу на присадибних ділянках при дотриманні санітарних протипожежних і будівельних норм можуть бути розміщені господарські будівлі та гаражі, вбудовані у житловий будинок, прибудовані до нього, або у вигляді окремої будівлі. Господарські будівлі для утримання худоби, інших тварин і птиці допускаються в селищах міського типу, а також у міських районах садибного житлового будівництва, де згідно з нормативно-правовими актами органів місцевого самоврядування та державного нагляду дозволено їх утримання. Розташування цих будівель на присадибних ділянках слід виконувати відповідно до місцевих правил забудови для сільських населених пунктів. Розміщення господарських будівель по лінії забудови житловими будинками не допускається. Розміщення гаражів слід передбачати переважно вбудованими або прибудованими до житлових будинків по лінії забудови або в глибині ділянки.

В пункті 3.25* ДНБ 360-92** зазначено, що протипожежні розриви між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, а також віддаленість ємкостей горючої рідини на присадибній ділянці (при опаленні будинків рідким паливом) слід приймати відповідно до протипожежних вимог (додаток 3.1). Розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватись з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до «Санитарных норм и правил обеспечения инсоляцией зданий и территорий жилой застройки» та СНІП II-4-79 «Естественное и искусственное освещение» як в будинках, що будуються, так і в сусідніх житлових і громадських будинках. Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

В дослідній частині судової будівельно-технічної експертизи запропоновано один варіант порядку користування земельною ділянкою, яка розташована по АДРЕСА_1, а саме - встановлення земельного сервітуту для обслуговування частини житлового будинку в розмірі 8 кв.м.

Згідно з планом земельної ділянки відстань від стін будинку до межі суміжної ділянки становить 1,3 м, а тому виділення вказаної земельної ділянки (8 кв.м) у спільне користування, позбавить відповідача права на належний догляд за своєю частиною будинку.

Тобто доводи щодо ігнорування вимог вищевказаного пункту постанови Пленуму є неспроможними, оскільки апеляційним судом розглянуто даний спір по суті позовних вимог.

Доводи скарги про те, що встановивши факт відсутності відомостей про приватизацію земельної ділянки, на якій знаходиться спірне домоволодіння, суд апеляційної інстанції безпідставно послався на положення частини першої статті 88 ЗК України, також не заслуговують на увагу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Наведене стосується також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди.

Абзацом 2 пункту 18-1 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Поряд з цим вищенаведена частина друга статті 120 ЗК України передбачає виняток із загального правила, встановленого статтею 125 ЗК України, щодо виникнення права власності з моменту «державної реєстрації права». Право на земельну ділянку у набувача будинку, будівлі або споруди виникає «автоматично» з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому.

Доводи скарги про те, що в рішенні апеляційного суду не зазначено, з яких підстав суд дійшов висновку про часткове скасування рішення та ухвалення нового рішення у скасованій частині, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом в оскаржуваному рішенні такі підстави наведено.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик