Справа № 457/725/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т.
Провадження № 22-ц/811/695/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Львів

Справа № 457/725/16-ц

Провадження № № 22-ц/811/695/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах суду у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 28 липня 2016 року у складі судді Грицьків В.Т.

у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ в натурі житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ в натурі житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що йому на праві власності належить 40/100 ідеальних частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 29 квітня 2010 року. Відповідачу на праві спільної часткової власності належить 60/100 ідеальних частин вказаного житлового будинку. Разом з тим, ОСОБА_3 відмовляється укласти та нотаріально посвідчити договір про поділ житлового будинку в натурі і припинити право спільної часткової власності. Дії відповідача щодо відмови в укладенні договору про виділ частки в натурі у нерухомому майні порушують його право та інтереси як власника майна, яке він не може використовувати на власний розсуд, оскільки право спільної часткової власності він змушений здійснювати за згодою іншого співвласника, з яким він перебуває у неприязних стосунках.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив поділити в натурі спірний будинок відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна від 18 липня 2014 року.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 28 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. В порядку поділу спільного майна визнано право власності за ОСОБА_2 на новоутворений об'єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 73,77 кв.м, житловою площею - 20,98 кв.м, що відповідає 40/100 ідеальних частин житлового будинку, а саме: приміщення 1-1 веранда 4,89 кв. м, приміщення 1-2 коридор 6,33 кв.м, приміщення 1-3 житлова кімната 20,98 кв.м, приміщення 1-4 коридор мансарди 12,20 кв.м, приміщення 1- 5 приміщення 13,52 кв. м, приміщення 1-6 коридор 3,03 кв. м, приміщення 1-7 приміщення 12,82 кв.м.

При цьому, судом першої інстанції у порядку поділу спільного майна визнано право власності за ОСОБА_3 на новоутворений об'єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 100,87 кв.м, житловою площею 31,4 кв.м, що відповідає 60/100 ідеальних частин житлового будинку, а саме: приміщення 1 вхід у підвал 4,90 кв. м, приміщення 2 підвал 22,50 кв. м, приміщення 11 веранда 5,70 кв. м, приміщення 1-1 коридор 15,00 кв. м, приміщення 1-2 санвузол 5,50 кв. м, приміщення 1-3 туалет 0,90 кв. м, приміщення 1-4 тамбур 0,90 кв. м, приміщення 1-7 житлова кімната 15,70 кв. м, приміщення 1-8 житлова кімната 15,70 кв. м, приміщення 1 коридор мансарди 14,00 кв. м. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові витрати.

Дане судове рішення оскаржила ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції взяв до уваги висновок щодо технічної можливості поділу нерухомого майна від 18.07.2014 року, однак, такий висновок є неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки був складений без її участі та згоди. Вважає, що для вирішення даного спору суд повинен був призначити відповідну будівельну експертизу, яка могла б встановити відповідні технічні параметри розподілу майна та чи такий розподіл є реально можливим. Водночас, зазначає, що виділена позивачу частка не може бути визнана житловим приміщенням, оскільки в такій відсутні обов'язкові елементи житлового приміщення (кухня, вбиральня, тощо) та системи життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення, тощо).

Окрім цього, апелянт зазначає, що суд не з'ясував чи у виділених частинах будинку є самостійні виходи, або наявна технічна можливість переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Звертає увагу на те, що судом було змінено наявне співвідношення часток 60/40 в сторону позивача, однак жодної компенсації за відхилення від часток судом не визначено. Не погоджується також із сумою судового збору, яку з неї стягнув суд та стверджує, що вона повинна сплатити 625,40 грн. судового збору у разі задоволення позову. Просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито.

Вказана ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року вже вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Вказаним рішенням суду будинок по АДРЕСА_1 поділено між власниками в натурі, внаслідок чого припинилось право спільної часткової власності на вказаний будинок. Крім того, рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради №184 від 05 липня 2010 року на 40/100 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1, належних на праві власності ОСОБА_2, присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1. Таким чином, будинок по АДРЕСА_1 є окремим об'єктом цивільних прав, як і будинок по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим не підлягають поділу як об'єкт, що перебуває в спільній частковій власності.

Дане судове рішення оскаржив ОСОБА_2, подавши касаційну скаргу.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року визначено порядок користування будинком без припинення спільної часткової власності на нього. Спір вирішено на підставі статті 115 ЦК України 1963 року, що за змістом відповідає статті 364 ЦК України у чинній редакції, та регулює виділ частки у майні, а не поділ майна в натурі, яке врегульовано статтею 117 ЦК України 1963 року. Поштову адресу присвоєно частці у майні, а не окремому об'єкту нерухомості. Крім того, він не є стороною чи правонаступником сторони у справі, в якій ухвалено рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначала, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року будинок по АДРЕСА_1 поділено між власниками в натурі, внаслідок чого припинилось право спільної часткової власності на вказаний будинок. У визначеному судом складі новоутворений об'єкт нерухомості перейшов у власність ОСОБА_2 за договором дарування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду. 12 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду.

Вказана постанова суду касаційної інстанції вмотивована тим, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року виділено у користування і власність конкретні приміщення відповідно до часток співвласників у майні, проте право спільної часткової власності між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року не припинено. За ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 40/100 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1, належних на праві спільної часткової власності.

Таким чином, Верховний Суд дійшов до висновку, що за обставин, коли частки сторін у праві власності на будинок технічно переобладнані в ізольовані квартири із самостійним виходом, вказане нерухоме майно продовжує належати сторонам на праві спільної часткової власності та вимагає згоди співвласників щодо здійснення цього права. Відсутність такої згоди між сторонами і є підставою заявленого ОСОБА_2 позову. За таких обставин не можна погодитися із висновком апеляційного суду про те, що спір про поділ будинку в натурі між співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 вже вирішено рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

17 жовтня 2018 року цивільна справа № 453/1893/14-ц одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає що судове рішення Трускавецького міського суду Львівської області відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про реальний розподіл житлового будинку задоволено. Виділено ОСОБА_4 в житловому будинку по АДРЕСА_1 на першому поверсі приміщення літ. 1-1 площею 16,1 кв. м, 1-2 площею 5,5 кв. м, 1-3 площею 0,9 кв. м, 1-4 площею 0,9 кв. м, 1-7 площею 16,2 кв. м, 1-8 площею 16,2 кв. м, а всього площею 55,8 кв. м вартістю 3 073 853 крб; в мансарді - частину приміщення літ. І площею 8,9 кв. м вартістю 350 206 крб, пивницю літ. «пд» вартістю 1 159 830 крб, льох літ. «пд1» вартістю 196 560 крб, веранду вартістю 297 360 крб, сходи літ. «а»' вартістю 55 440 крб, вхід в пивницю літ. «вх/пд.» вартістю 85 680 крб, літню кухню літ. «Б» вартістю 797 040 крб, 1/2 частину сходів літ. «б» вартістю 16 920 крб, частину огорожі 1 вартістю 134 190 крб, ворота 2 вартістю 78 120 крб, частину мостіння І вартістю 345 870 крб.

ОСОБА_5 виділено у власність та користування в жилому будинку на першому поверсі приміщення літ. 1-5 площею 22,2 кв. м, 1-6 площею 8,8 кв. м, всього площею 31,0 кв. м вартістю 1 707 377 крб; приміщення в мансарді літ. II площею 12,9 кв. м, літ. III площею 12,0 кв. м, літ. IV площею 3,4 кв. м, частину приміщення І площею 5,2 кв. м, всього площею 43,5 кв. м вартістю 1 712 254 крб, веранду літ. «а2» вартістю 214 830 крб, сарай літ. «В» вартістю 334 100 крб, вбиральню літ. «Д» вартістю 213 120 крб., 1/2 частину сходів літ «б» вартістю 16 920 крб, частину загорожі 1 вартістю 79 380 крб, частину мостіння І вартістю 98 910 крб. Дійсна вартість даної частини будинку і господарських будівель становить 4 377 591 крб.

Ухвалено закласти дверні пройоми на першому поверсі між приміщеннями літ. 1-1 і 1-5, 1-1 і 1-6, 1-6 і 1-7 за рахунок двох співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_5; ОСОБА_5 обладнати зовнішній дверний отвір на веранді літ. II на протилежну існуючому дверному отвору стіну (перенести двері), обладнати сходи в мансардні приміщення; ОСОБА_4 обладнати вхід в мансардне приміщення з приміщення літ.1-1 на першому поверсі; ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за свій рахунок закласти дверний отвір в мансарді між приміщеннями літ. І і IV; обладнати перегородку в мансарді приміщення літ. І на відстані 2,15 п. м. від зовнішньої стіни будинку; за рахунок ОСОБА_5 обладнати дверний отвір в мансарді між приміщеннями літ. III і IV.Ухвалено горищним приміщенням користуватися кожному із співвласників над своїми приміщеннями на першому поверсі, ОСОБА_4 користуватися горищем 1 і 4, ОСОБА_5 - горищем 2 і 3. Внутрішнє перепланування та обладнання зовнішніх сходів в мансардні приміщення ухвалено погодити з органами місцевих Рад народних депутатів.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності у вказаному будинку з 1/2 ідеальної частини на 60/100 ідеальних частин, а за ОСОБА_5 - 40/100 ідеальних частин відповідно вартістю 6 591 069 крб та 4 377 591 крб.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 1 096 866 крб, та на користь ОСОБА_5 - 9 873 крб. Вирішено питання щодо користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування будинку. Статтею 117 ЦК України 1963 року врегульовано питання припинення права спільної часткової власності держави і громадян, кооперативних або інших громадських організацій і громадян, а не спільної часткової власності громадян між собою, а тому на спірні правовідносини наведена норма не поширюється, що є підставою відхилення доводів касаційної скарги в цій частині.

За змістом положень статті 115 ЦК України 1963 року кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (статті 152 ЖК Української РСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні . При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Аналіз статті 115 ЦК України 1963 року та наведених роз'яснень Верховного Суду України у сукупності свідчить про те, що на підставі статті 115 ЦК України 1963 року співвласники спільного майна мали право як на виділ своєї частки у праві спільної часткової власності (коли співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності, а за всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається), так і на поділ майна в натурі (коли спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників, кожному з яких виділяється відокремлена частина будинку із самостійним виходом, яка за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності).

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передано частки жилого будинку та нежилих будівель, які відповідають розміру й вартості їх часток, визначено конкретний склад новоутворених об'єктів права власності; у зв'язку із перевищенням реальної частки ОСОБА_4 із нього на користь ОСОБА_5 стягнуто грошову компенсацію розходження часток у розмірі 9 873 крб та зазначено про зміну часток у праві власності на будинок; зобов'язано співвласників влаштувати окремий вхід та переобладнати будинок в ізольовані квартири; частку ОСОБА_6 у праві власності на будинок припинено як незначну із стягненням на її користь грошової компенсації вартості частки із ОСОБА_4

Тобто, вказаним рішенням суду виділено у користування і власність конкретні приміщення відповідно до часток співвласників у майні, проте право спільної часткової власності між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 1995 року не припинено. За ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 40/100 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1, належних на праві спільної часткової власності. У даній справі проводилась судова експертиза з висновком якої погодились сторони.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до договору дарування від 29 квітня 2010 року ОСОБА_7, подарував ОСОБА_2 40/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 до яких відноситься кімната літ. «1-5» площею 21,9 кв. м, коридор 1-6 площею 8,8 кв. м, на мансарді приміщення II площею 12,8 кв. м, приміщення III площею 12,0 кв. м, приміщення IV площею 13,4 кв. м, частину приміщення І площею 5,2 кв. м, веранда літ. «а1» площею 4,7 кв. м, 1/2 частина сходів літ. «с», сарай літ. «В» та частина загорожі №1, житловою площею 21,9 кв. м, розташований на приватизованій земельній ділянці. Дарувальнику ОСОБА_7 земельна ділянка площею 0,0311 га і вказана ідеальна частка будинку належала на підставі свідоцтва про право на 2003 року, виданого після смерті його батька ОСОБА_5

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, сторонам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Анемподистівній на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 у відповідних частках 40/100 та 60/100 ідеальних частин.

Позивач ОСОБА_2 набув право власності на 40/100 ідеальних частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 згідно договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку від 29 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу, реєстр.№ 493.

У подальшому позивачем було зареєстроване право власності, як на 40/100 ідеальних частин житлового будинку так і на земельну ділянку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.04.2010 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Судом встановлено, що відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об'єкту нерухомого майна розподіл житлового будинку відповідно до технічного паспорту по АДРЕСА_1, фіксує реальну частку будинковолодіння кожного власника наступним чином: ОСОБА_3 Анемподистівній має у власності житловий будинок загальною площею - 100,87 кв.м., а саме: приміщення 1 вхід у підвал 4,90 кв.м.; приміщення 2 підвал 22,50 кв.м.; приміщення 11 веранда 5,70 кв.м.; приміщення 1-1 коридор 15,00 кв.м.; приміщення 1-2 санвузол 5,50 кв.м.; приміщення 1-3 туалет 0,90 кв.м.; приміщення 1-4 тамбур 0,90 кв.м.; приміщення 1- 7 житлова кімната 15,70 кв.м.; приміщення 1- 8 житлова кімната 15,70 кв.м.; приміщення 1 коридор мансарди 14,00 кв.м.

При цьому, ОСОБА_2 належить на праві у власності житловий будинок загальною площею - 73,77 кв.м., а саме: приміщення 1-1 веранда 4,89 кв.м.; приміщення 1-2 коридор 6,33 кв.м.; приміщення 1-3 житлова кімната 20,98 кв.м.; приміщення 1-4 коридор мансарди 12,20 кв.м.; приміщення 1- 5 приміщення 13,52 кв.м.; приміщення 1-6 коридор 3,03 кв.м.; приміщення 1-7 приміщення 12,82 кв.м.

Поряд із цим, із висновку, який складений 14.08.2014 року щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1, то в ньому зазначено, що при обстеженні об'єкту, приміщення мають відокремлені входи, не суперечать власності сусідніх приміщень та можуть бути виділені в натурі.

Та такий узгоджується з висновком судової експертизи , який був проведений у цивільній справі№2-103/1995р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про реальний розподіл житлового будинку, яка оглянутої судом апеляційної інстанції.

Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради №184 від 05.07.2010 року (копія якого знаходиться в матеріалах справи) на 40/100 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1, належних на праві власності ОСОБА_2, присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1.

На підставі встановлених обставин та дослідження наявних матеріалів справи, Трускавецький міський суд Львівської області прийшов до висновку про можливість поділу (виділу) нерухомого майна в натурі, який перебуває у спільній частковій власності сторін, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу часток відповідно до тих, які належать їм на праві власності.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність.

Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Отже, зазначена норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Відповідно до положень статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Таким чином, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває в спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, а також врахував, що здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, позицію якого підтримав Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2018 року у справі 170/289/16-ц.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту статті 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо можливості поділу (виділу) нерухомого майна в натурі, який перебуває у спільній частковій власності сторін, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу часток відповідно до тих, які належать їм на праві власності.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Підстави для скасування рішення Трускавецького міського суду Львівської області відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року

Головуючий

Судді