Справа № 161/3653/18 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А.М.
Провадження № 22ц-/773/919/18 Категорія: 41 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Дочірнього підприємства «Телерадікомпанія «АВЕРС» Відкритого акціонерного товариства «Корпорація «Аверс» про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачами ОСОБА_4, Дочірнім підприємством «Телерадікомпанія «АВЕРС» Відкритого акціонерного товариства «Корпорація «Аверс» (далі - ТРК «Аверс») поширено щодо нього інформацію, яка не відповідає дійсності, принижує його честь та гідність.

Позивач зазначав, що ця інформація була розповсюджена відповідачем ТРК «Аверс» на своєму телеканалі у телепрограмі «Новини на часі», в подальшому ця інформація поширена в мережі Інтернет, зокрема, на сайті «Волинські новини», зокрема зазначено: «Чоловік, який раніше нападав на журналістів. Зауважимо, при цьому чоловіку була зброя», «Я вказую на камеру, що цей чоловік на мене напав», «Один з нападників ОСОБА_3 як нам вдалося з'ясувати ще місяць тому працював у Рожищенському райвідділку поліції і носить при собі бойову зброю».

Зазначені відомості позивач вважає такими, що не відповідають дійсності, є фактичними, а не оціночними твердженнями, принижують його честь, гідність та підлягають спростуванню.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просив суд: визнати недостовірною та такою, що порушує його честь та гідність інформацію, поширену відповідачами 26 лютого 2018 року та 01 березня 2018 року, а саме висловлювання: «Чоловік, який раніше нападав на журналістів. Зауважимо, при цьому чоловіку була зброя», «Я вказую на камеру, що цей чоловік на мене напав», «Один з нападників ОСОБА_3 як нам вдалося з'ясувати ще місяць тому працював у Рощищенському райвідділку поліції і носить при собі бойову зброю»; зобов'язати відповідачів спростувати зазначену інформацію в той же спосіб, у який ними її поширено; стягнути солідарно з відповідачів на його користь відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 35 000 грн та судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі та їх представник ОСОБА_2 просили суд залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача та його представника, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ч. 1 ст. 34 Конституції України).

У відповідності ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У відповідності до ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Статтями 270, 297, 299 ЦК України передбачено, що до особистих немайнових прав фізичної особи, зокрема, належать право на повагу до гідності і честі та право на недоторканість ділової репутації.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Частиною 4 ст. 277 ЦК України визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Положеннями Закону України «Про телебачення та радіомовлення» передбачено право громадянина вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи (ст. 64 цього Закону).

У п. 15 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Місцевим судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працює у ТзОВ «Цунамі» на посаді майстра зміни.

26 лютого 2018 року та 01 березня 2018 року відповідачем ТРК «Аверс» на своєму телеканалі у телепрограмі «Новини на часі» було поширено відеосюжет за участю журналіста ТРК «Аверс» - відповідачки ОСОБА_4 про події, що трапилися 26 лютого 2018 року на території ТзОВ «Цунамі» в ході якого відповідачкою ОСОБА_4 висловлено наступні фрази: «Чоловік, який раніше нападав на журналістів. Зауважимо, при цьому чоловіку була зброя», «Я вказую на камеру, що цей чоловік на мене напав», «Один з нападників ОСОБА_3 як нам вдалося з'ясувати ще місяць тому працював у Рожищенському райвідділку поліції і носить при собі бойову зброю» (а.с.11). Вказана інформація викладена також на ютюб-каналі відповідача ТРК «Аверс».

Згодом за результатами цих відеосюжетів зазначену інформацію щодо позивача також поширено в мережі Інтернет, а саме: 28 лютого 2018 року на сайті «DETECTOR.MEDIA» у статтях «Телеканал «Аверс» заявив про напад на знімальну групу, «нападники» спростовують закиди журналістів»; «На Волині відібрали у журналістів «Аверсу» камеру та мобільний (оновлено)», в яких міститься посилання на відеосюжети та коментарі відповідачки ОСОБА_4 (а.с.8, 35, 36); 02 березня 2018 року на сайті «www.volynnews.com» у статті «Викручували руки, забрали апаратуру»: луцьких журналістів закрили на підпільній пилорамі» в якій містяться посилання на відеосюжети (а.с.9).

Судом також встановлено, що поширенню вказаної інформації щодо позивача, передувало відвідування 26 лютого 2018 року працівниками ТРК «Аверс» ОСОБА_4 (журналіст) та ОСОБА_6 (телеоператор) відповідно до редакційного завдання ТРК «Аверс» приміщення підприємства ТзОВ «Цунамі» у місті Рожище для висвітлення обставин щодо нелегального постачання деревини (а.с.27-30).

За наслідками цих подій за заявами ОСОБА_4 та ТзОВ «Цунамі» було порушено кримінальні провадження відповідно за перешкоджання законній професійній діяльності журналістів на території ТзОВ «Цунамі» та за завідомо неправдиве повідомлення ОСОБА_4 про вчинення злочину та незаконне проникнення на територію ТзОВ «Цунамі». Пізніше постановами слідчого вказані кримінальні провадження були закриті (а.с.32, 49, 89-93,107, 108).

За вказаних обставин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виникла суперечка з приводу знімання відповідачкою ОСОБА_4 на камеру мобільного телефону обставин затримання знімальної групи ТРК «Аверс», внаслідок чого позивач відібрав у неї її мобільний телефон.

Зазначену обставину місцевий суд встановив на підставі показань допитаної в якості свідка відповідачки ОСОБА_4, яка суду показала, що після заборони працівниками ТзОВ «Цунамі» відеозйомки території, де була складена деревина, її та телеоператора ОСОБА_6 завели в одне з приміщень підприємства. Оскільки вона вважала, що відбувається вчинення злочину, то продовжила знімати відео на свій мобільний телефон. В подальшому позивач пред'явив вимогу не знімати події, що відбуваються на телефон, на що вона не погодилася, а тому ОСОБА_3 застосувавши фізичну силу, скрутив їй руку та відібрав у неї телефон. Додатково пояснила, що поширена нею інформація щодо позивача «Чоловік, який раніше нападав на журналістів» була у контексті подій, що відбувалися напередодні, а саме 26 лютого 2018 року на території ТзОВ «Цунамі» з приводу вищевказаних дій ОСОБА_3

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 у своїх показаннях підтвердив зазначені обставини, пояснивши, що у момент, коли його колега ОСОБА_4 почала знімати обставини їх затримання на телефон, то високий чоловік, як пізніше з'ясувалося ОСОБА_3, вирвав у відповідачки ОСОБА_4 телефон, викручуючи їй руки.

Свідок ОСОБА_5 у своїх показаннях також ствердив факт відібрання позивачем у відповідачки ОСОБА_4 телефону, проте, зазначив, що не бачив обставин, при яких телефон забирався.

Внаслідок таких подій, відповідачка ОСОБА_4 почала погано себе почувати, а тому їй викликали швидку медичну допомогу, за наслідками якої було констатовано стрес (а.с.33, 34).

Позивач ОСОБА_3 у своїх поясненнях від 26 лютого 2018 року, які він надавав слідчому в рамках розслідування вищевказаного кримінального провадження, зазначив, що взяв у відповідачки ОСОБА_4 мобільний телефон та вимкнув його (а.с.82).

З огляду на наведене, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що за вищевказаних обставин, відповідачка ОСОБА_4 цілком реально могла оцінити дії позивача щодо відібрання у неї телефону саме як напад, а тому поширення нею інформації щодо позивача про напад, а саме: «Чоловік, який раніше нападав на журналістів……», «Я вказую на камеру, що цей чоловік на мене напав» відповідає тим дійсним обставинам, які відбувалися між нею та позивачем 26 лютого 2018 року, а тому відповідно не може вважатися недостовірною інформацією.

Судом з показань свідків ОСОБА_4, ОСОБА_6 також встановлено, що за вищевказаних обставин, вони бачили, що у ОСОБА_3 на поясі висить кобура.

У відповідно до листа ГУНП у Волинській області від 04 серпня 2018 року, позивач ОСОБА_3 має дозвіл на право зберігання та носіння належного йому пристрою травматичної дії (а.с.91).

За таких обставин, як правильно зазначено місцевим судом, відповідачка ОСОБА_4 цілком підставно могла усвідомлювати для себе у момент спілкування з ОСОБА_3 факт наявності у нього зброї в кобурі. З огляду на це, поширення нею інформації щодо позивача щодо наявності зброї, а саме: «….Зауважимо, при цьому чоловіку була зброя….» відповідає тим дійсним обставинам, які відбувалися між нею та позивачем 26 лютого 2018 року, а тому не може вважатися недостовірною інформацією.

Місцевим судом також було встановлено, що поширена відповідачкою ОСОБА_4 щодо позивача інформація щодо часового проміжку його роботи в Міністерстві внутрішніх справ України, а саме фраза «….ОСОБА_3 як нам вдалося з'ясувати ще місяць тому працював у Рощищенському райвідділку поліції….» не у повній мірі відповідає дійсності, що визнала сама відповідачка під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також підтверджується листом Рожищенським відділенням Ківерцівського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 04 квітня 2008 року, з якого вбачається, що позивач працював в органах МВС до початку листопада 2015 року (а.с.73), а не до січня 2018 року, як вбачається із змісту висловлювань відповідачки ОСОБА_4 у ЗМІ.

Поширення відповідачами інформації «….ОСОБА_3 як нам вдалося з'ясувати ще місяць тому працював у Рощищенському райвідділку поліції….» в даному випадку, не утворює юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_3, про що обгрунтовано зазначав місцевий суд у своїх висновках, оскільки така інформація в частині її невідповідності дійсності щодо часу роботи, сама по собі, жодним чином не порушує особисті немайнові права позивача, не завдає шкоди його відповідним немайновим благам, а тому така інформація відповідно до вимог ч. 1 ст. 277 ЦК України не підлягає спростуванню.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивач та його представник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи позивача та його представника про те, що викладена відповідачами інформація у ЗМІ та мережі Інтернет є недостовірною, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такі доводи спростовуються встановленими у справі обставинами справи, відповідно до яких встановлено, що така інформація є достовірною, тобто відповідає дійсності, та є такою, що містить відомості про події, які на той час існували.

Наведені в апеляційній скарзі доводи з посиланням на практику Європейського суду з прав людини щодо неправильних висновків суду про наявність в розглядуваному випадку оціночних суджень є недоречними, оскільки суд не обґрунтовував своє рішення наведеними обставинами, а виходив з достовірності викладених в сюжеті фактів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді