Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 754/14388/15-ц

провадження № 61-31649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року у складі судді Петріщевої І. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Чобіток А. П., Немировської О. В.,

Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі - КП «Київреклама») про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до пункту 1 наказу від

02 червня 2015 року № 167/1-к було визначено: «Встановити надбавку у розмірі 20 % від посадового окладу згідно зі штатним розписом провідному юрисконсульту юридичного відділу КП «Київреклама» ОСОБА_4», на підставі цього наказу заробітна плата за червень і липень 2015 року були їй виплачені з врахуванням надбавки в залежності від займаної посади у розмірі 20 %.

Згідно з наказом від 03 серпня 2015 року № 304-к їй було встановлено з

01 серпня 2015 щомісячну надбавку в залежності від займаної посади у розмірі 10 %, з цим наказом її ознайомили 18 серпня 2015 року, а вже

19 серпня 2015 було нараховано частину заробітної плати за фактично відпрацьований час (аванс) з урахуванням надбавки в залежності від займаної посади у розмірі 10 %.

Заробітна плата за серпень 2015 року також була їй виплачена з врахуванням надбавки у розмірі 10 %. Після цього ОСОБА_4 була змушена звільнитися і під час остаточного розрахунку з нею без її згоди відрахували частину заробітної плати, а саме 10 % надбавки, за липень 2015 року, як нібито помилково нараховану. При цьому, роботодавець скасував свій наказ від

03 серпня 2015 року № 304-к і юридично жодних наказів про зменшення розміру надбавки не було. Роботодавець фактично виплатив їй заробітну плату за липень і серпень 2015 року з врахуванням надбавки в залежності від займаної посади у розмірі 10 %, хоча наказу про її встановлення в такому розмірі після 01 червня 2015 року не було, що доводить її постійний характер.

За таких обставин, ОСОБА_4, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсним та скасувати наказ відповідача від 31 серпня 2015 року № 37-к, стягнути з відповідача на її користь частину надбавки в залежності від займаної посади за липень 2015 року та серпень2015 року, частину щомісячної надбавки за липень 2015 року, частину щомісячної премії по підсумках роботи за липень 2015 року та серпень 2015 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 358 771,20 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю та безпідставністю заявлених позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

30 серпня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам викладеними в позовній заяві та в апеляційній скарзі.

20 жовтня 2017 року КП «Київреклама» через приймальню громадян Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подало заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно приписів статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп'ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, встановили, що у липні 2015 року бухгалтерією КП «Київреклама» було помилково нараховано надбавку до посадового окладу провідному юрисконсульту юридичного відділу ОСОБА_4 в розмірі 20 % від посадового окладу, оскільки надбавка в такому розмірі встановлювалася їй лише за червень 2015 року і виявлення факту помилкових нарахувань відбулося в серпні 2015 року. А тому суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що 31 серпня 2015 року за встановленим фактом помилкового нарахування надбавки в розмірі 20 % від посадового окладу ОСОБА_4 за липень 2015 року відповідачем був правомірно виданий наказ № 370-к «Про відрахування із заробітної плати за серпень частини нарахованої надбавки до посадового окладу провідному юрисконсульту юридичного відділу КП «Київреклама» ОСОБА_4 за липень 2015 року», а відтак і похідні вимоги щодо стягнення частини надбавки за липень 2015 року та за серпень

2015 року у розмірі 665,50 грн,частини щомісячної премії по підсумках роботи за липень та серпень 2015 року по 665,50 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені задоволенню не підлягають також.

Аргументи наведені в касаційній скарзі висновок судів попередніх інстанцій не спростовують, а лише зводять до переоцінки доказів та до не згоди з висновком судів попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська