Справа № 473/4351/18
"21" грудня 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:
головуючої - судді Ротар М.М.
з участю секретаря судового засідання - Фінько О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить просить поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності: визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони з відповідачем придбали житловий будинок АДРЕСА_2 в с. Новогригорівка Вознесенського району Миколаївської області. Вказуючи на те, що згода про добровільний поділ будинку між ними не досягнута, позивач просила про поділ спільного майна в судовому порядку, а саме визнання за нею право власності на 1/2 частину спільного майна.
Ухвалою суду від 15 листопада 2018 року провадження по справі було відкрито та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
В судове засіданні позивач та її представник не з'явилися, від позивача ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, Причину своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.
Відповідно до п.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Позивач проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України.
Встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 28 квітня 2009 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №63. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 лютого 2016 року шлюб між ними було розірвано. (а.с.2,3).
Як вбачається з Договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.10.2012 року відповідач ОСОБА_2, який діяв за згодою подружжя - ОСОБА_1 придбав житловий будинок, що розташовані за адресою АДРЕСА_4 Права власності ОСОБА_2 на вказаний будинок зареєстровано в державному реєстрі 07.11.2012 року.
Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.
Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий сторонами за час шлюбу, то такий є об'єктом спільної сумісної власності сторін, у зв'язку з чим суд доходить висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов підставним та такий слід задоволити.
Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.
Відповідно до ч.1 ст133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Позивачем надані письмові докази того, що вона сплатила при зверненні до суду судовий збір в розмірі 856 грн. 52 коп.
Враховуючи вимоги ст..137 та 141 ЦПК України суд приходить до висновку про необхідність стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст.12,13,81, 141, 206,264,430 ЦПК України, суд
Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 (ІНН НОМЕР_1), право власності на ? частини житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_6.
Стягнути з ОСОБА_1 ІН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 ІН НОМЕР_1 понесені нею судові витрати: судовий збір - 856 грн. 52 коп.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя М.М. Ротар