Справа № 367/343/14-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2963/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 07.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

7 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Коцюрби О.П., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 4 квітня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

У січні 2014 року ПАТ «Банк «Таврика» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 21 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 803-Ф, відповідно до якого відповідачу надано споживчий кредит у розмірі 340 858,75 грн. зі сплатою 14,5 % річних та з кінцевим терміном повернення до 19 травня 2028 року включно.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 травня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме на квартиру АДРЕСА_1 що буде належати йому після введення об'єкта будівництва в експлуатацію та державної реєстрації права власності. Майнові права належать іпотекодавцю на підставі договору № 04/Б від 21 травня 2008 року про участь у Фонді фінансування будівництва. Вартість предмета іпотеки за згодою сторін визначено у розмірі 401 010,75 грн.

Свої зобов'язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти у розмірі 340 858,75 грн., проте останній не виконував належним чином умови кредитного договору щодо своєчасного погашення суми кредиту та процентів за його користування, не виконав їх і після направлення 29 жовтня 2013 року йому повідомлення про порушення основного зобов'язання та дострокового повернення суми заборгованості, тому станом на 9 січня 2014 року в нього існує заборгованість у загальному розмірі 435 249,18 грн. в рахунок часткового погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання ПАТ «Банк «Таврика» довірителем по договору № 04/Б від 21 травня 2008 року про участь у Фонді фінансування будівництва з переведенням на банк прав довірителя по цьому договору, укладеному між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Таврика».

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 4 квітня 2014 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання ПАТ «Банк «Таврика» довірителем по договору № 04/Б від 21 травня 2008 року про участь у Фонді фінансування будівництва з переведенням на банк прав довірителя по договору № 04/Б від 21 травня 2008 року про участь у Фонді фінансування будівництва, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Таврика» в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 803-Ф від 21 травня 2008 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити судове рішення про відмову в задоволенні позову із застосування строку позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідач вказав, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін, розглянувши справу за його відсутності, не повідомленого належним чином. Судом неправильно застосовано до спірних правовідносин статті 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку», оскільки цими нормами та договором іпотеки не передбачено переведення права по іншому договору в рахунок погашення заборгованості. Оцінка предмету іпотеки, яка визначена в договорі іпотеки, не відповідає ринковій, що призвело до явного дисбалансу інтересів сторін. Крім того, судом неправильно визначено розмір заборгованості за кредитним договором і не враховано, що дія цього договору припинилась 30 серпня 2010 року внаслідок пред'явлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, що змінило строк виконання зобов'язання та зумовило перебіг позовної давності, який в даному випадку пропущено позивачем.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 травня 2008 року між Акціонерним банком «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Таврика», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 803-Ф, відповідно до якого відповідачу надано споживчий кредит для інвестування квартири у розмірі 340 858,75 грн. зі сплатою 14,5 % річних та з кінцевим терміном повернення до 19 травня 2028 року включно (а. с. 8-11, т. 1).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 травня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме на квартиру АДРЕСА_1 що буде належати йому після введення об'єкта будівництва в експлуатацію та державної реєстрації права власності (а. с. 16-19, 20-21, т. 1).

Майнові права належать іпотекодавцю на підставі договору № 04/Б від 21 травня 2008 року про участь у Фонді фінансування будівництва, укладеному між ОСОБА_2 та Акціонерним банком «Таврика» (а. с. 22-31, т. 1).

В пункті 4.4. договору іпотеки за згодою сторін вартість предмета іпотеки визначено у розмірі 401 010,75 грн.

17 вересня 2009 року ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 803-Ф від 21 травня 2008 року, в якій домовились внести зміни до пункту 4.1. договору щодо порядку повернення позичальником кредитних коштів на відкритий йому позичковий рахунок № НОМЕР_1 до останнього робочого дня місяця, за який здійснюється розрахунок та в останній день погашення коштів по кредиту згідно додатку № 2, а також до пункту 7.1. договору щодо сукупної вартості кредиту та нормативно-правові акти, які регулюють розрахунок вартості кредиту вказані в додатку № 2 до даного договору (а. с. 12-15, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти у розмірі 340 858,75 грн., проте останній не виконував належним чином умови кредитного договору щодо своєчасного погашення суми кредиту та процентів за його користування, а тому станом на 9 січня 2014 року він має заборгованість у загальному розмірі 435 249,18 грн., що складається із: строкової заборгованості за кредитом - 249 023,07 грн., простроченої заборгованості за кредитом - 70 523,08 грн., строкової заборгованості по процентах - 4 697,01 грн., простроченої заборгованості по процентах - 101 992,71 грн., заборгованості по сплаті пені за простроченим кредитом - 2 440,08 грн., заборгованості по сплаті пені за простроченими процентами - 6 564,23 грн. (а. с. 32-97, т. 1).

29 жовтня 2013 року банк направив відповідачу повідомлення про порушення основного зобов'язання, в якому вимагав достроково погасити заборгованість за кредитним договором станом на 28 жовтня 2013 року у загальному розмірі 425 474,78 грн. в тридцятиденний термін з дня його отримання для збереження іпотечного майна (а. с. 98-111, т. 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав взятих на себе договірних зобов'язань, які забезпечені іпотекою, у зв'язку з чим ПАТ «Банк «Таврика» набуло право звернути стягнення на майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, як це передбачено положеннями Закону України «Про іпотеку», шляхом визнання ПАТ «Банк «Таврика» довірителем по договору про участь у Фонді фінансування будівництва з переведенням на банк прав довірителя по цьому договору.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

За змістом частин 1, 3 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини 3 статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Згідно з статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки - 21 травня 2008 року) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні.

Стаття 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва були віднесені до предмета іпотеки Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку», тоді як договір іпотеки був укладений 21 травня 2008 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13 та від 20 квітня 2016 року № 6-2994цс15.

Враховуючи викладене, майнові права на спірну квартиру у незавершеному будівництвом житловому будинку відповідно до положень Закону № 898-IV у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли були предметом іпотеки, а відтак ПАТ «Банк «Таврика» не в праві вимагати звернути стягнення на такі права в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Звертаючись до суду, позивач просив в рахунок часткового погашення кредитної заборгованості відповідача звернути стягнення на предмет іпотеки (майнові права) шляхом визнання ПАТ «Банк «Таврика» довірителем по договору № 04/Б від 21 травня 2008 року про участь у Фонді фінансування будівництва з переведенням на банк прав довірителя по цьому договору.

Так, майнове право, яке є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Частиною 1 статті 33 Закону № 898-IV визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частина 3 цієї статті вказує на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини 1 статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно з частиною 2 цієї статті рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Як вбачається з договору іпотеки від 21 травня 2008 року (пункт 6.4.), сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV.

Отже, ПАТ «Банк «Таврика» мало право у досудовому порядку задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки (права довірителя), який прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

При не реалізації свого права у вирішенні спору в позасудовому порядку шляхом проведення реєстрації свого права власності на предмет іпотеки (стаття 37 Закону № 898-IV) банк має право на пред'явлення до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав, визначених статтею 39 цього Закону, однак таких вимог заявлено не було.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Правилом частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини 3 статті 37, статті 39 Закону № 898-IV та положенням пункту 4 частини 1 статті 215 ЦПК України 2004 року й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Крім того, в обов'язковому порядку має зазначатись загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

На порушення зазначених вище вимог закону та умов договору іпотеки, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, в резолютивній частині рішення не вказав початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка встановлена на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності та не зазначив усі складові заборгованості, в рахунок погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, проте апеляційний суд зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення»).

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статтей 141, 382 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору за розгляд заяви про перегляд заочного рішення в суді першої інстанції (а. с. 1, т. 2) та за подання апеляційної скарги (а. с. 63, т. 2) в загальному розмірі 5 833,40 грн.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 4 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути із публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» на користь ОСОБА_2 5 833,40 грн. (п'ять тисяч вісімсот тридцять три гривні сорок копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: О.П.Коцюрба

Л.П. Сушко