Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 463/4324/15-ц

провадження № 61-18217св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»»,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду м. Львова у складі судді Лакомської Ж. І. від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Шандри М. М., Копняк С. М., Левика Я. А., від 24 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2007 року між АТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 був укладений договір про відкриття кредитної лінії, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 80 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних, на строк до 20 лютого 2014 року.

До кредитного договору вносились зміни додатковим договором від 16 травня 2008 року та додатковим договором від 12 вересня 2008 року, які є невід'ємною частиною кредитного договору, внаслідок чого відсоткова ставка була збільшена до 16 % річних.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 липня 2012 року стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2007 року в розмірі 1 359 789,68 грн.

Однак указане судове рішення не виконано.

З урахуванням зазначеного, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за процентами та пеню за період з 26 червня 2012 року по 31 липня 2015 року, на загальну суму 1 438 320,62 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2007 року у розмірі 1 438 320,62 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за процентами та пенею, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за процентами та пенею. При цьому суд апеляційної інстанції, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, зазначив, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке належним чином не виконано, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитом та пені.

У червні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що судовим рішенням від 13 липня 2012 року з неї на користь банку вже стягнута заборгованість за кредитним договором, а тому у позивача відсутнє право нараховувати пеню за прострочення сплати тіла кредиту. Стягуючи проценти за користування кредитом та пеню, суди належним чином не перевірили розрахунок, наданий банком, та не встановили дійсний розмір заборгованості, а тому дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання оскаржуваного рішення до закінчення касаційного розгляду.

У серпні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 06 вересня 2007 року між АТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 14-700кл/60, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 80 000 дол. США, із строком остаточного повернення кредитних ресурсів до 20 лютого 2014 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних.

Повернення кредиту передбачено щомісячними платежами (пункти 3.2, 3.3, 3.5 кредитного договору)

До кредитного договору вносились зміни додатковим договором від 16 травня 2008 року № 1 та додатковим договором від 12 вересня 2008 року № 2, які є невід'ємною частиною кредитного договору, внаслідок чого відсоткова ставка була збільшена до 16 % річних.

Також установлено, що у зв'язку з тим, що відповідач належним чином не виконувала зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у 2012 році звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, та рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 липня 2012 року, яка набрало законної сили 27 вересня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2007 року, яка утворилась станом на 25 червня 2012 року, в розмірі 1 359 789,68 грн і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 531 449,46 грн, заборгованості за процентами у розмірі 296 890,76 грн та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 531 449,46 грн (а. с. 34-41).

Даних про виконання цього рішення суду матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, банк скористався цим правом і в односторонньому порядку змінив строк виконання кредитного договору з 20 лютого 2014 року на червень 2012 року, звернувшись з вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту.

Звертаючи до суду з цим позовом, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за процентами за користування кредитними коштами за кредитним договором та пенею на загальну суму 1 438 320,62 грн, яка нарахована за період з 26 червня 2012 року по 31 липня 2015 року, тобто після закінчення строку кредитного договору.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду, відступивши від правового висновку Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, на яку посилався апеляційний суд, дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

Задовольняючи позов банку, суди попередніх інстанцій не врахували, що зі зверненням банку до суду у червні 2012 року з вимогою про дострокову сплату усієї заборгованості у повному обсязі, банк в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором з лютого 2014 року на червень 2012 рік.

За таких обставин вимоги про сплату процентів та пені, які нараховані поза межами строку кредитного договору (з червня 2012 року по липень 2015 року) є безпідставними, оскільки право банку нараховувати проценти та пеню припинилось зі спливом строку дії кредитного договору.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов'язання залишається невиконаним, разом із тим таких вимог в контексті цього позову не заявлено.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» у зв'язку з безпідставністю позовних вимог про стягнення процентів та пені поза межами дії строку кредитного договору.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 4 384,80 грн.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 4 384,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта