ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №591/2372/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/1008/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 16 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання рішення незаконним, зобовязання вчинити дії.

Позивачка зазначала, що з 27 березня 2014 року призначена на посаду прокурора прокуратури м. Суми в порядку переведення з прокуратури Гагарінського району м. Севастополя.

05 червня 2014 року вона звернулась до Сумського міського голови із заявою про сприяння в реалізації права на отримання в позачерговому порядку жилого приміщення на підставі ч. 6 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру», на що отримала письмову відповідь управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 17 червня 2014 року про те, що забезпечити благоустроєним жилим приміщенням виконавчий комітет Сумської міської ради не має можливості і законних підстав. Не погодившись з такими діями відповідача, позивачка звернулась до суду і рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року було зобовязано виконавчий комітет Сумської міської ради розглянути питання про включення позивачки до окремого списку громадян, які мають право на позачергове одержання жилого приміщення. Після цього, лише 15 вересня 2015 року вказане питання було розглянуто на засіданні виконавчого комітету Сумської міської ради, відповідно до рішення якого за № 505 позивачці було відмовлено у включенні до списку позачергового надання житла з підстав того, що вона не зареєстрована у м. Суми.

Посилаючись на незаконність дій відповідача, так як наявність реєстрації в м. Суми не є обовязковою підставою для набуття права на позачергове отримання жилого приміщення, а також на те, що вона має право на отримання жилого приміщення позачергово на законних підставах, позивачка просила суд:

- визнати незаконною відмову виконавчого комітету Сумської міської ради у включенні її до списку громадян, які мають право на позачергове одержання жилого приміщення, та

- зобовязати відповідача забезпечити її протягом шести місяців благоустроєним жилим приміщенням у позачерговому порядку (на підставі ч. 6 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про вказаний ним момент виникнення між сторонами спірних відносин і про законодавство, яке підлягає застосуванню до цих правовідносин, адже її право на позачергове отримання благоустроєного жилого приміщення було порушено відповідачем ще 17 червня 2014 року, коли їй було відмовлено у розгляді заяви від 05 червня 2014 року про надання житла. Відтак, на думку позивачки, вказане питання виконавчим комітетом взагалі не було вирішено, тому її законне право не було реалізовано, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року, яким було зобовязано виконавчий комітет Сумської міської ради розглянути питання про включення її до окремого списку громадян, які мають право на позачергове одержання жилого приміщення, не було виконано.

Відповідач виконавчий комітет Сумської міської ради в установлений судом строк подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому, посилається на те, що нині діюча редакція Закону України «Про прокуратуру» не передбачає пільгових умов для забезпечення працівників прокуратури житловими приміщеннями та постановки їх на квартирний облік. У той же час, згідно з п. 18 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в УСРС, затверджених постановою Ради Міністрів УСРС та Укрпрофради від 11 грудня 1984 року за № 470, заява про взяття на квартирний облік подається до виконавчого комітету за місцем проживання громадян. Також відповідач уточнив, що рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 22 березня 2016 року за № 154 позивачці було відмовлено у прийнятті на квартирний облік, як зареєстрованій у м. Суми менше 3 років.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 з 27 березня 2014 року була призначена на посаду прокурора прокуратури м. Суми в порядку переведення з прокуратури Гагарінського району м. Севастополя (а.с. 12).

05 червня 2014 року вона звернулась до Сумського міського голови із заявою про сприяння в реалізації права на отримання в позачерговому порядку жилого приміщення на підставі ч. 6 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру».

Листом управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 17 червня 2014 року за № Б-871/02.02.01-01 позивачку було повідомлено, що забезпечити її благоустроєним жилим приміщенням виконавчий комітет Сумської міської ради не має можливості і законних підстав, з огляду на те, що вона не перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов (а.с. 21).

В подальшому, 16 липня 2014 року заступником міського голови була надана відповідь ОСОБА_1 про те, що рішення стосовно неї щодо реалізації права на позачергове отримання житла виконавчим комітетом не приймалось (а.с. 22).

Зазначені обставини встановлені також рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року в цивільній справі № 592/7484/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради в особі Управління обліку, розподілу та приватизації житла, Виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання відмови незаконною, зобовязання вчинити дії, що набрало законної сили, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення.

Також вказаним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року було зобовязано виконавчий комітет Сумської міської ради розглянути питання про включення позивачки до окремого списку громадян, які мають право на позачергове одержання жилого приміщення (а.с. 19-20).

Лише 15 вересня 2015 року виконавчий комітет Сумської міської ради розглянув вказане у рішенні суду питання і рішенням за № 505 відмовив ОСОБА_1 у включенні її до списку позачергового надання житла з підстав того, що вона не зареєстрована у м. Суми (а.с. 99).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли між сторонами 15 вересня 2015 року, тобто, внаслідок прийняття виконавчим комітетом Сумської міської ради оскаржуваного рішення від 15 вересня 2015 року за № 505, у звязку з чим на час його прийняття виконавчим комітетом втратила чинність норма ч. 6 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року за № 1789-ХІІ, яка передбачала право позивачки на позачергове забезпечення благоустроєним жилим приміщенням, тому суд дійшов висновку, що виконавчий комітет законно відмовив позивачці у включенні її до списку осіб з приводу позачергового надання житла.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, відповідно до пункту 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як передбачено частиною першою та другою статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У частині 1 статті 43 Житлового кодексу України (далі ЖК України) йдеться про те, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Статтею 46 ЖК України визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою.

Згідно частини 2 статті 46 ЖК України поза чергою жиле приміщення може надаватися також в інших випадках, передбачених законодавством.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що 27 березня 2014 року ОСОБА_1 була призначена на посаду прокурора прокуратури м. Суми в порядку переведення з прокуратури Гагарінського району м. Севастополя (а.с. 12).

Отже, питання про забезпечення ОСОБА_1 житлом повинно вирішуватись на підставі нормативно-правових актів, які були чинними на час її призначення на роботу в іншу місцевість, а саме: на час її призначення на посаду прокурора прокуратури м. Суми в порядку переведення з прокуратури Гагарінського району м. Севастополя, тобто, станом на 27 березня 2014 року.

За змістом частини 6 статті 49 Закону України «Про прокуратуру», яка була чинною на час призначення позивачки на посаду прокурора в порядку переведення, прокурори і слідчі прокуратури, призначені на роботу в іншу місцевість, протягом шести місяців забезпечуються виконавчими комітетами місцевих Рад благоустроєним жилим приміщенням у позачерговому порядку.

Як передбачено частиною 3 статті 46 ЖК України, громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

Так, пунктом 47 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених спільною постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, передбачено, що громадяни, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, включаються в окремий список (додаток № 6). Рішення про включення в цей список приймається відповідно виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів або адміністрацією підприємства, установи, організації чи органом кооперативної або іншої громадської організації і профспілковим комітетом. Рішення адміністрації (органу громадської організації) та профспілкового комітету затверджується виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів. Про прийняте рішення повідомляється заінтересованим особам. Список громадян, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, вивішується для загального відома.

Аналіз наведених норм права та встановлених у справі обставин дає підстави дійти висновку, що правовідносини, що виникли з приводу забезпечення позивачки житлом у звязку з її призначенням на роботу в іншу місцевість, регулюються нормами частини шостої статті 49 Закону України «Про прокуратуру», яка була чинною на момент виникнення у позивачки права на отримання житла, однак, виходячи з матеріалів справи, позивач протягом шести місяців з дня призначення її на роботу в іншу місцевість й до дня розгляду даної справи судом першої інстанції житлом забезпечена не була.

У звязку із зазначеним, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин у даній справі не застосовується частина 6 статті 49 Закону України «Про прокуратуру» у тій редакції, яка діяла станом на момент призначення позивачки на роботу в іншу місцевість.

З урахуванням вищезазначеного, рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким позовні вимоги підлягають вирішенню з урахуванням вимог законодавства та наданих сторонами доказів.

Зокрема, що стосується позовної вимоги про визнання незаконним рішення виконавчого комітету стосовно відмови включити позивачку до списку громадян, які мають право на позачергове одержання жилого приміщення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відмовляючи у вирішенні питання про включення позивачки до списку громадян, які мають право на позачергове одержання жилого приміщення, відповідач послався на те, що вона не зареєстрована у м. Суми.

Однак, в абзаці другому пункту 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених спільною постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, передбачено, що громадяни, які користуються правом першочергового і позачергового одержання жилих приміщень, беруться на квартирний облік при наявності передбачених Правилами підстав, незалежно від тривалості проживання у даному населеному пункті.

Як вказала позивач у заяві про взяття на облік для одержання житлової площі від 27 липня 2015 року, тобто ще до прийняття міськвиконкомом оскарженого рішення від 15 вересня 2015 року, на той період вона проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1. За тією ж адресою вона мешкає і на даний час, що вбачається з її паспортних даних.

Отже, за таких обставин, рішення відповідача від 15 вересня 2015 року за № 505, яким відмовлено позивачу у включенні до списку позачергового надання житла, як не зареєстрованій у м. Суми, є незаконним.

Що стосується іншої вимоги про забезпечення позивача благоустроєним житлом у позачерговому порядку, то необхідно, на думку колегії суддів, враховувати обставини того, що вказане питання уже неодноразово не знаходило свого позитивного вирішення відповідачем, який повинен був діяти відповідно до вимог ч. 6 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» у редакції станом на 27 березня 2014 року, ст. 46 ЖК УРСР та п.п. 46, 47 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених спільною постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470.

Зокрема, статтею 46 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК) та пунктом 46 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених спільною постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (далі Правила), передбачено, що поза чергою жилі приміщення надаються, зокрема, особам, направленим у порядку розподілу на роботу в іншу місцевість. Жилі приміщення вказаним особам надаються підприємствами, установами, організаціями, до яких вони направлені на роботу, а у випадках, передбачених законодавством, виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів.

Окрім того, відповідно до частини третьої статті 46 ЖК та пункту 47 Правил громадяни, які мають право на позачергове одержання житлових приміщень, включаються до окремого списку згідно з додатком № 6 до Правил.

Таким чином, на підставі аналізу наведених вище норм права колегія суддів дійшла висновку про те, що обовязок забезпечити житлом прокурорів та слідчих прокуратури, призначених на роботу в іншу місцевість, покладено на місцеві органи виконавчої влади за місцем роботи.

Отже, приймаючи до уваги, що відповідач порушив законне право позивача і до цього часу не забезпечив її благоустроєним житлом у позачерговому порядку як особу, призначену, переведену на роботу в іншу місцевість, тому порушене право підлягає захисту у спосіб зобовязання його забезпечити ОСОБА_1 благоустроєним жилим приміщенням у позачерговому порядку на підставі ч. 6 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року за № 1789-ХІІ, тобто, таке зобовязання необхідно покласти на місцевий орган виконавчої влади за місцем роботи позивача.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки його висновки не відповідають обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким позовні вимоги підлягають задоволенню.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому статтею 141 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційним судом задоволено позовні вимоги немайнового характеру, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 551 грн 20 коп. (1378 грн * 0,4), а також за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 826 грн 80 коп. (1378 грн * 0,4 * 150%).

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п.1, 3, 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2018 року в даній справі скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 15 вересня 2015 року за № 505 стосовно відмови включити ОСОБА_1 до списку громадян, які мають право на позачергове одержання жилого приміщення.

Зобовязати виконавчий комітет Сумської міської ради забезпечити ОСОБА_1 благоустроєним жилим приміщенням у позачерговому порядку на підставі ч. 6 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року за № 1789-ХІІ.

Стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 551 грн 20 коп. та за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 826 грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

ОСОБА_2