Номер провадження: 22-ц/785/6074/18
Номер справи місцевого суду: 503/2106/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа Державний нотаріус Кодимської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_9, про визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Державний нотаріус Кодимської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_9, про визнання права власності в порядку спадкування обовязкової частки у спадщині, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

26 жовтня 2017 року позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_10 звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті її чоловіка ОСОБА_11, який помер 22 травня 2015 року.

27 грудня 2017 року відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до відповідачів (позивачів) ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування обовязкової частки у спадщині після смерті батька ОСОБА_11, який помер 22 травня 2015 року (т.1, а.с.72-74).

17 січня 2018 року відповідач за первісним і вищевказаним зустрічним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів (позивачів) ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на 1/3 частини земельної ділянки по вул. Армійській (колишня Червоноармійська), 24 в м. Кодимі Одеської області, що належала ОСОБА_11, який помер 22 травня 2015 року (т.1, а.с.115-118).

Ухвалою від 05 лютого 2018 року суд обєднав в одне провадження зазначені позови, з урахуванням того, що вимоги заявлені позивачами повязані між собою підставою виникнення (т.1, а.с.153).

В судовому засіданні позивач (відповідач) ОСОБА_5 посилалась на те, що після смерті ОСОБА_11 залишилось спадкове майно, а саме:

- 1/3 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 (Армійській) у м. Кодимі Одеської області, що належала померлому на праві спільної сумісної власності;

- земельна ділянка площею 0,0376 га, розташована в м. Кодимі Одеської області, по вулиці Армійській (Червоноармійській), 24, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №926905.

Посилаючись на те, що вона успадкувала вказане майно належним чином, просила визнати за нею право власності на це майно.

В свою чергу відповідач (позивач) ОСОБА_7 в зустрічній позовній заяві зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_5 порушують його право на обовязкову частку у спадщині як інваліда третьої групи, що і змусило його звернутися із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 Оскільки він є інвалідом третьої групи, то відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, а тому просив визнати за ним право власності на:

- 1/18 ідеальної долі квартири АДРЕСА_2; 1/6 ідеальної долі земельної ділянки площею 0,0376 га, по вулиці Армійській,24 в м. Кодимі Одеської області;

- 1/6 ідеальної долі автомобіля марки «Форд-транзит», номерний знак НОМЕР_1, в порядку спадкування обовязкової частки після смерті ОСОБА_11, який помер 22 травня 2015 року.

В судове засідання відповідач (позивач) ОСОБА_7 не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача (позивача) ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_5 не визнала, оскільки вважає, що ці вимоги порушують право власності ОСОБА_3 на 1/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,0376 га по вулиці Армійській, 24 в м. Кодимі.

З цих підстав, ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому зазначила, що на спадщину після смерті ОСОБА_11 вона не претендує, але вищевказана земельна ділянка не може бути розподілена між спадкоємцями, оскільки в теперішній час відповідач (позивач) та ОСОБА_7 безперешкодно користуються спірною земельною ділянкою, на якій розташований належний їй магазин з продажу промислових товарів.

Так, рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2012 року цей магазин поділено між ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_11, з припиненням права приватної власності ОСОБА_11 на 1/4 частину магазину, з компенсацію вартості цієї частки ОСОБА_11, а відповідно до положень статті 120 ЗК України, при переході до ОСОБА_3 права власності на 1/3 частину магазину, до неї перейшло і право власності на 1/3 частину земельної ділянки, на якій розташований цей магазин. Виходячи з цього, просила визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0376 га в місті Кодимі, по вулиці Армійській, 24.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 травня 2018 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа Державний нотаріус Кодимської ДНК Одеської області ОСОБА_9, про визнання права власності на спадкове майно було задоволено частково.

- Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11, право власності на: 5/18 ідеальної частки квартири №34 в житловому будинку №96 по вулиці Червоноармійській (Армійській) в м. Кодимі Одеської області; 5/6 ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0376 га по вулиці Армійській (Червоноармійській), 24 в м. Кодимі Одеської області.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Державний нотаріус Кодимської ДНК Одеської області ОСОБА_9 про визнання права власності в порядку спадкування обовязкової частки у спадщині було задоволено в повному обсязі.

- Визнано за ОСОБА_7 в порядку спадкування обовязкової частки спадщини після смерті ОСОБА_11 право власності на: 1/18 ідеальної частки квартири №34 в житловому будинку №96 по вулиці Червоноармійській (Армійській) в м. Кодимі Одеської області; 1/6 ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0376 га по вулиці Армійській (Червоноармійській), 24 в м.Кодимі Одеської області; 1/6 ідеальної частки автомобіля НОМЕР_2.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку було відмовлено в повному обсязі (т.1, а.с.276-281).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про часткове скасування рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 травня 2018 року та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_5 в задоволенні позову про визнання за нею права власності на 5/6 частин вказаної земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом та визнання за нею ОСОБА_3 права приватної власності на 1/3 частини вказаної земельної ділянки. В решті рішення просила залишити без змін (т.2, а.с.2-5).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про зміну оскаржуваного судового рішення та викладення резолютивної частини рішення в новій редакції, якою задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 (т.2, а.с.8-14).

При цьому, заявники апеляційних скарг посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що на їх думку призвело до ухвалення не в повній мірі законного і обгрунтованого судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_7 слід задовольнити в повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_5 - частково, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України ОСОБА_7 як інвалід 3 групи, яка йому була присвоєна до відкриття спадщини, має право на обовязкову частку у спадщині.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю.

В свою чергу, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив із двох підстав у звязку з безпідставністю позовних вимог і через пропуск нею строку позовної давності для захисту своїх прав.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується частково, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 травня 2015 року помер ОСОБА_11, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №418248, виданого 22 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №251 (т.1, а.с.33).

Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина у вигляді: 1/3 частини квартири №34 в житловому будинку №96 по вулиці Червоноармійській (нині Армійська) в місті Кодимі Одеської області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3172144 від 30 квітня 2013 року, складеного реєстраційною службою Кодимського районного управління юстиції Одеської області (т.1, а.с.184); земельної ділянки площею 0,0376 га, розташованої по вулиці Армійській (колишній Червоноармійській), 24 в місті Кодимі Одеської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №926905, виданого Кодимською міською радою Одеської області 02 вересня 2006 року (т.1, а.с.187-зворот.); автомобіля марки «Форд Транзит», червоного кольору, номерний знак НОМЕР_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ОІС №182375, виданого Котовським МРЕВ ДАІ Одеської області 19 липня 1997 року (т.1, а.с.187).

У відповідності до заповіту, складеного 26 серпня 2014 року в місті Кодимі Одеської області та зареєстрованого в реєстрі Кодимської державної нотаріальної контори за №844, ОСОБА_11 на випадок своєї смерті все своє майно заповідав ОСОБА_5 (т.1, а.с.175).

У звязку з цим, ОСОБА_5 звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до Кодимської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа №176/2015 (т.1, а.с.165, 168).

Однак, державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 було відмовлено, оскільки свої права на спадщину заявили сини ОСОБА_11 ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (т.1, а.с.194, зворот, 195).

Враховуючи, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 є інвалідом третьої групи, що вбачається з дослідженого в судовому засіданні пенсійного посвідчення серії ААІ №118261, виданого Пенсійним фондом України, то суд дійшов правильного і обрунтованого висновку про те, що він має право на обовязкову частку у спадщині.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із того, що згідно пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) №1-рп/2014 від 11 лютого 2014 року, зазначено, що Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, гpунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів І, ІІ та ІІІ групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-ХІУ (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону У країни «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІУ з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону № 1058 Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов'язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами І, ІІ чи ІІІ групи.

Тобто, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач (позивач) ОСОБА_7 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11, мав право на обовязкову частку у спадщині, оскільки інвалідність йому встановлена 27 січня 2014 року згідно довідки управління Пенсійного фонду України в Кодимському районі Одеської області (а.с.85).

Що стосується доводів представника апелянта ОСОБА_5 стосовно того, що оскільки ОСОБА_7 працює, є фізичною особою-підприємцем, тобто є працездатною особою, а тому він не може мати право на обовязкову частку у спадщині, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність цих доводів, виходячи із вищевказаного Рішення Конституційного Суду України.

Також безпідставними є посилання представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на постанову Верховного Суду від 08.08.2018 року, оскільки в даній постанові мова йде про визначення періоду встановлення непрацездатності спадкоємця, який бажає успадкувати обовязкову частку у спадщині, тобто чи була інвалідом вказана особа на день відкриття спадщини, чи інвалідність настала пізніше. З цих підстав Верховний Суд зазначив, що для встановлення цих обставин, суду належить досліджувати ОСОБА_1 огляду МСЕК і встановлювати, коли особа стала інвалідом.

В даній цивільній справі зазначені обставини встановлені, а тому, враховуючи, що днем відкриття спадщини є день смерті спадкодавця 22 травня 2015 року, а інвалідність ОСОБА_7 встановлена 27 січня 2014 року, що підтверджується довідкою управління Пенсійного фонду України в Кодимському районі Одеської області (т.1, а.с.85), то суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_7 має право на обовязкову частку у спадщині, яка складає не менше половини тієї частки спадщини, яка б належала йому у разі спадкування за законом.

При цьому колегія суддів оглянула в судовому засіданні як пенсійне посвідчення ОСОБА_7, так і оригінал довідки управління Пенсійного фонду України в Кодимському районі Одеської області, правильність якого посвідчила (т.1, а.с.85).

Таким чином, задовольняючи позов ОСОБА_7 в повному обсязі і задовольняючи позов ОСОБА_5 частково, суд виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

З цих підстав, суд дійшов правильного висновку про те, що за ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11, слід визнати право власності на: 5/18 ідеальної частки квартири №34 в житловому будинку №96 по вулиці Червоноармійській (Армійській) в місті Кодимі Одеської області; 5/6 ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0376 га по вулиці Армійській (Червоноармійській), 24 в місті Кодимі Одеської області.

В свою чергу, за ОСОБА_7 в порядку спадкування обовязкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_11, суд обгрунтовано визнав право власності на: 1/18 ідеальної частки квартири №34 в житловому будинку №96 по вулиці Червоноармійській (Армійській) в місті Кодимі Одеської області; 1/6 ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0376 га по вулиці Армійській (Червоноармійській),24 в місті Кодимі Одеської області; 1/6 ідеальної частки автомобіля НОМЕР_2.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3, то суд першої інстанції обгрунтовано відмовив їй у позові з підстав його необгрунтованості.

Так, судом зазначено, що згідно дослідженого в судовому засіданні рішення Кодимської міської ради Одеської області №54 від 23 травня 2006 року «Про передачу ОСОБА_11 у приватну власність безоплатно земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул. Червоноармійській, 25 в місті Кодимі Одеської області», ОСОБА_11, який мешкає АДРЕСА_3, передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0376 га забудованих земель, у тому числі: під капітальною забудовою 0,0017 га, під землями прибудинкової території 0,0359 га за рахунок земель житлової та громадської забудови за адресою: вул. Червоноармійська,25 в м. Кодимі Одеської області та видано Державний акт на право власності на цю земельну ділянку (а.с.19-20).

Як убачається з ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2013 року (справа №22-ц/785/4825/13), нею залишено без змін рішення Кодимського районного суду Одеської області від 11 квітня 2013 року, згідно якого ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_11 про поділ спільного сумісного майна. Зокрема, в мотивувальній частині вказаної ухвали апеляційного суду зазначено про те, що відповідно до п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України та п.10 інформаційного листа Верховного Суду України №19-3767/0/8-08 від 29 жовтня 2008 року, земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою власністю особи, якій вона передана безкоштовно, та не є спільною сумісною власністю (а.с.28-32).

З цих підстав, суд першої інстанції правомірно і обгрунтовано відмовив в позові ОСОБА_3

Разом з тим, суд першої інстанції як додаткову підставу для відмови в позові послався на пропуск нею строку позовної давності для захисту своїх прав, з чим погодитись не можна, виходячи за наступного.

Так, як було вказано вище, позовні вимоги ОСОБА_3 є необгрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити за їх безпідставністю, про що і зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, зазначені обставини виключають відмову в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, оскільки зазначене можливе лише у разі обгрунтованості позовних вимог, що не вбачається в даному спорі.

З цих підстав, колегія суддів вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини рішення висновки суду про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.

Що стосується доводів позивача (відповідача) ОСОБА_5 про необхідність закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,0376 га по вулиці Армійській, 24 в місті Кодимі, що належала ОСОБА_11, з посиланням на те, що на час звернення ОСОБА_3 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 набрало законної сили рішення Кодимського районного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року по цивільній справі №503/1577/17 з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то вони є необгрунтованими, так як із вказаного судового рішення і позовної заяви позивачів вбачається, що в ньому приймали участь в якості позивачів ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_8, а в якості відповідача ОСОБА_3, крім того, предмет спору був інший вирішувалось питання про визнання права власності на спадкове майно (т.1, а.с.230-232, 233-234).

У даній же справі ОСОБА_3 є позивачем за зустрічним позовом, в якому ставить питання про визнання за нею право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0376 га в місті Кодимі, по вул. Армійській, 24, посилаючись на ст.120 ЗК України, згідно якої при переході до ОСОБА_3 права власності на 1/3 частину магазину, до неї перейшло і право власності на 1/3 частину земельної ділянки, на якій розташований цей магазин.

Колегія суддів також вважає за необхідне вказати, що стосовно останніх вищезазначених вимог ОСОБА_3, у суду відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 120 ЗК України, так як приміщення магазину не розподілено в натурі між його співвласниками, і крім того земельна ділянка була приватизованою її колишнім власником ОСОБА_11, без участі інших осіб, а тому є обєктом спадкування після смерті ОСОБА_11

Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг частково надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційних скарг його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити та виключити із мотивувальної частини рішення висновки суду про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 травня 2018 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення висновки суду про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 0 6.09.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_13

ОСОБА_2