Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 175/4494/15-ц

провадження № 61-26783св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СинельниковаЄ. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 24 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення коштів на утримання спільного майна.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що їй та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1. ОСОБА_5 належить 1/4 частки домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка ОСОБА_8, а позивачу - 3/4 частини вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 лютого 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І. М., зареєстрованого у реєстрі за № 2-161, та договору дарування 1/4 частини, укладеного між нею та ОСОБА_10 18 вересня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 350. 11 листопада 2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі № 202/2726/14-ц було затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_10 про встановлення порядку користування домоволодінням й земельною ділянкою та усунення перешкод у здійсненні права користування особистим майном. Однак, в супереч мировій угоді, відповідач ОСОБА_5 перешкоджає позивачу користуватися належним їй нерухомим майном, створює перешкоди у здійсненні ремонтних робіт, через що домоволодіння на даний момент знаходиться у критичному технічному стані.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила позов задовольнити, стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на її користь витрати на утримання спільного нерухомого майна.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, у складі судді Воздвиженського О. Л., від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на утримання спільного нерухомого майна у сумі 61 578,72 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено вартість ремонтних робіт, які необхідно виконати для відновлення нормального технічного стану приміщень, а тому із урахуванням витрат позивача на придбання нового газового котла, а також витрат на виконання капітальних ремонтних робіт у прибудові літ. А1-1, загальна вартість витрат на утримання нерухомого майна становить 123 157 43 грн, а тому відповідач повинен відшкодувати позивачу 61 578, 72 грн, що становить 1/2 від загального розміру витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що проведення позивачем ремонтних робіт у домоволодінні та встановлення газового обладнання, було зроблено нею особисто, без жодних узгоджень із відповідачем, доказів попередньої домовленості з відповідачем про проведення ремонтних робіт та відшкодування відповідачем половини вартості ремонтних робіт суду не надано. Матеріали справи також не містять жодних доказів факту погодження обсягу ремонтних робіт (договору) з відповідачем чи неправомірних дій/бездіяльності відповідача стосовно такої пропозиції.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що з листопада 2014 року, після укладення мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, остання всіма способами перешкоджає позивачу користуватися належним їй нерухомим майном, створює перешкоди у здійснені ремонтних робіт, через що домоволодіння знаходиться у критичному технічному стані. Відповідач знала про проведення ремонтних робіт у спільній частині домоволодіння, жодних заперечень відносно таких робіт не висловлювала, не вимагала припинити відновлювальні роботи, або ж погодити із нею матеріали та їх вартість, до правоохоронних органів відносно дій позивача не зверталася. Без виконання будівельно-ремонтних робіт приміщення, які знаходяться у спільному користуванні неможливо було б використовувати за їх функціональним призначенням. Кожен співвласник зобов'язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна, в силу положень статті 360 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1. ОСОБА_5 належить 1/4 частки даного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом НОМЕР_1, реєстраційний № 1455 від 15 червня 2010 року, після померлого чоловіка ОСОБА_8, а ОСОБА_4 - 3/4 частини вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 лютого 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І. М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-161, та договору дарування 1/4 частини, укладеного між нею та ОСОБА_10 18 вересня 2015 року та зареєстрованого у реєстрі за № 350.

11 листопада 2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі № 202/2726/14-ц було затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_10 про встановлення порядку користування домоволодінням й земельною ділянкою та усуненням перешкод у здійсненні права користування особистим майном.

Згідно визначеного порядку користування домоволодінням у спільному користуванні сторін знаходиться прибудова літ. А1-1 (приміщення 2-2, 2-3), кожній із сторін виділено у користування 10,3 кв. м у приміщенні 2-3, а у приміщенні 2-2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виділено 6,6 кв. м та 3,2 кв. м. відповідно.

Згідно із частиною першою статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Частиною першою та другою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки остання не довела, що перед початком ремонтних робіт вона зверталася до ОСОБА_5 як співвласниці спільного майна щодо визначення технічного стану приміщень, узгодження проведення будівельних робіт, їх вартості та доцільності.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами спору існували домовленості щодо проведення ремонтних робіт у спірному приміщенні, або ж доказів звернення позивача до відповідача із відповідними пропозиціями, на які не погодилась ОСОБА_5

Посилання заявника на те, що ОСОБА_5 перешкоджає проведенню будь?яких ремонтних робіт не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи у судді касаційної інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Окрім того, як вбачається із ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року у справі № 202/2726/14-ц, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_10, сторони не погоджували спільних дій відносно проведення ремонтних робіт у спірному приміщенні, а навпаки погодили здійснити поділ приміщень № 2-2 та 2-3 домоволодіння в натурі шляхом встановлення суцільних перегородок. Матеріали справи не містять доказів проведення ремонтних робіт на належній ОСОБА_5 частині приміщень № 2-2 та 2-3.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду. Судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи).

Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а доводи касаційної скарги ОСОБА_4 зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта