ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 749/469/18

Головуючий у першій інстанції - Шаповал З. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/299/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

сторони: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2018 року (місце ухвалення - м. Сновськ, дата складання повного тексту - 12.09.2018) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 27.11.2014 ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 13345,95 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов»язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором, натомість відповідач не сплатила своєчасно банку грошові кошти, у зв»язку з чим порушила свої зобов»язання, наслідком стала заборгованість, яка станом на 03.04.2018 становить 34626,52 грн, та складається з: 11189,41 грн - заборгованість за кредитом; 6340,36 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15664,95 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1431,80 грн - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов»язань, порушує законні права та інтереси банку, тому останній просить стягнути з ОСОБА_2 зазначену вище заборгованість, та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Щорського районного суду від 12.09.2018 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 27.11.2014 станом на 03.04.2018 в розмірі 22546,58 грн, та судові витрати понесені при зверненні до суду, судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1147,30 грн.

Рішення суду обґрунтовано наявністю підстав для стягнення заборгованості частково в межах строків позовної давності та відсутністю підстав для задоволенння вимог щодо стягнення штрафу, враховуючи заборону подвійної цивільно -правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 12.09.2018, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

За доводами скарги судом неповно з»ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права, та неправильно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування скарги заявник посилається, що в Анкеті-Заяві не зазначено яку саме кредитну карту оформлено, чи бажає її заявник оформити, яку суму кредиту надано та під який відсоток, на який строк, не містить інформації про кредитні зобов»язання. Разом з тим, не заперечує про отримання кредиту 15.04.2013 у розмірі 15000 грн, але зважаючи на складні життєві обставини не мала змоги своєчасно повертати кредитні кошти, а тому працівниками банку було запропоновано укласти угоду про реструктуризацію заборгованості та списання її частини, на підставі чого було укладено Генеральну Угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт.

У скарзі зазначає, що останній платіж, згідно розрахунку заборгованості, здійснений 26.03.2015, а позивач звернувся до суду 27.04.2018, тобто через місяць після спливу позовної давності щодо останнього щомісячного платежу, про що зазначалось в суді першої інстанції. Судом не досліджувалось, яка саме кредитна картка була видана, строк її дії, чи перевидавалась вона у зв»язку з Генеральною Угодою.

Позивач не мав право нараховувати передбачені договором проценти до дня звернення до суду, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, тобто після 30.11.2016 позивач не міг нараховувати такі проценти.

Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, а відтак спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом, також пропущена позовна давність щодо штрафу та пені. Необгрунтованою є вимога про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Щорського районного суду від 12.09.2018 залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 27.11.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) (а.с. 6). Згідно вказаної угоди зменшено розмір заборгованості, яка виникла за період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 335,54 грн, комісію на 28.69 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 1067,57 грн. Заборгованість по Договору 1 з часу підписання Генеральної угоди складає 14875,98 грн. Дата кінцевого погашення заборгованості по Договору 1 30.11.2016.

Згідно п. 2.1. зазначеної Генеральної угоди банк надає позичальнику терміновий кредит в сумі 13345,98 грн на строк 24 місяці, з 27.11.2014 по 30.11.2016 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 13345,98 грн в обмін на зобов»язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту зазначені в Заяві, Умовах та правилах строки.

Згідно з п. 2.3. Генеральної угоди, для надання послуг, Банк видає Позичальнику платіжну картку згідно з п. 2.1. Генеральної угоди.

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості станом на 03.04.2018 за договором № б/н від 27.11.2014, згідно якого заборгованість склала 34626,52 грн, яка складається з: 11189,41 грн - заборгованість за кредитом, 6340,36 грн - заборгованість за процентами, 15664,95 грн - заборгованість за пенею та комісією, 1431,80 грн - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги судом першої інстанції застосовано строк позовної давності щодо заявлених вимог про стягнення процентів та пені, про що заявлено стороною відповідача, та стягнуто заборгованість в межах строків позовної давності, а також відмовлено у стягненні штрафу, враховуючи заборону подвійної цивільно -правової відповідальності за одне й те саме порушення.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов»язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про доведеність банком факту існування між сторонами кредитних правовідносин. Встановивши, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, що підтверджується доданим до матеріалів справи розрахунком заборгованості за договором, місцевий суд правильно прийшов до висновку, враховуючи вимогу сторони відповідача про застосування строку позовної давності, про стягнення пені в межах строку позовної давності, а саме з 27.04.2017.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Судом встановлено, що позичальник ОСОБА_2 15.04.2013 підписавши Анкету-заяву позичальника, надала свою згоду на те, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.5).

Також встановлено, що відповідач згідно Генеральної угоди зобов»язувалася погашати заборгованість перед банком по наданому кредиту, нарахованим відсоткам, натомість порушила зобов»язання по його поверненню, відсотків за його користування, так як сплачувала його не в повному розмірі, чим допустила неналежне виконання зобов»язання щодо повернення кредиту, відсотків за його користування.

На виконання умов Генеральної угоди 27.11.2014 відповідачу ОСОБА_2 була видана платіжна кредитна картка № 727790 зі строком дії до вересня 2018 року, та встановленим кредитним лімітом в розмірі 13345,98 грн (а.с. 134).

Таким чином, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про незастосування судом до позовних вимог строку позовної давності, щодо всієї суми заборгованості.

Крім того, суд апеляційної інстанції, з врахуванням вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За правовою позицією по справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року Верховний Суд України вказав, що за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про стягнення пені за останні 12 місяців, які передували зверненню з позовом до суду в розмірі 5370,84 грн за період з 27.04.2017.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав, або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов»язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов»язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі 6-2003цс15 зазначено, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов»язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити Банку штраф в розмірі встановленому тарифами договору (а.с. 26).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до положень ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов»язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-2003цс15 та постанові від 11.10.2017 року по справі № 6-1374цс17.

Є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що в Анкеті-Заяві не зазначено яку саме кредитну карту оформлено, чи бажає її заявник оформити, яку суму кредиту надано та під який відсоток, на який строк, не містить інформації про кредитні зобов»язання, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, а саме укладеною між сторонами Генеральною угодою, де зазначено про те, що позичальник надала свою згоду на те, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, де поставила свій власний підпис (а.с. 5).

Не спростовують правильних висновків суду і доводи щодо безпідставного нарахування відсотків після зазначеного строку по Генеральній угоді, а саме 30.11.2016, оскільки строк дії картки визначений 09.2018 (а.с. 134).

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, є необґрунтованими і доводи що суд порушив встановлений порядок для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Відновити дію рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення у повному обсязі складено 21.12.2018.

Головуючий Судді :