Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 523/5324/16-ц

провадження № 61-20188св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за об'єднаним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за об'єднаним позовом) - ОСОБА_2,

третя особа (відповідач за об'єднаним позовом) - Одеська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2017 року у складі судді Бабакова В. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Сидренко І. П., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення самовільно захопленої частини земельної ділянки власнику згідно з державним актом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2001 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 1 138 кв. м. Відповідач самовільно захопив частину належної йому земельної ділянки шляхом переносу сіткової огорожі і перешкоджає йому в користуванні цією ділянкою. Враховуючи наведе, ОСОБА_1 просив зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом поновлення порушеного паркану, яким розмежовані земельні ділянки будинків АДРЕСА_1 до меж, встановлених землевпорядними організаціями згідно із земельно-кадастровою документацією, та повернути захоплену земельну ділянку.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання державного акта недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2002 року він є власником 1/2 частини домоволодіння № 104-106 по вулиці Коровицького в місті Одесі, розташованого на земельній ділянці площею 1 704 кв. м. Рішенням Одеської міської ради від 11 липня 2003 року № 1523-ХХІV було затверджено проект відведення та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1. При складанні технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 з ним та іншими суміжними землекористувачами не було погоджено меж. Незважаючи на це, ОСОБА_1 було видано державний акт на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка частково накладається на його земельну ділянку. Враховуючи наведе, ОСОБА_2 просив: визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради від 11 липня 2003 року № 1523-ХХІV; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2004 року № 07, виданий ОСОБА_1

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 27 липня 2016 року вказані позови об'єднано в одне провадження № 523/5324/16-ц.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Одеська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення самовільно захопленої частини земельної ділянки власнику згідно з державним актом.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 14 травня 2013 року, у справі № 1527/2-17/11 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Одеська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди. Отже, пред'явлений у цій справі ОСОБА_1 позов вже вирішено судом, а рішення за наслідком його розгляду набрало законної сили.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено. Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок місцевого суду про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки підставою для цього стала наявність рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2012 року, яким вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Факт скасування постанови Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2011 року у справі № 2-а-7/11 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_1, Комунальне підприємство «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів», про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та про визнання частково незаконним та скасування рішення Одеської міської ради не є підставою втрати законної сили вказаного вище рішення.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі № 1527/2-17/11 позивачами були ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а у цій справі - лише ОСОБА_1, тому вимоги у вказаних справах не є тотожними. У справі № 1527/2-17/11 заявлялися вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, а у цій справі - про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення самовільно захопленої частини земельної ділянки власнику. Рішення у справі № 1527/2-17/11 ґрунтувалося виключно на постанові Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2011 року у справі № 2-а-7/11, яка в подальшому була скасована в касаційному порядку, а ухвалою Приморського суду міста Одеси від 05 листопада 2015 року провадження у справі було закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції, а ухвалою від 25 жовтня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справу № 523/5324/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв'язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі, визначені статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал (далі - ЦПК України 2004 року), є вичерпними.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого з приводу спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 223 ЦПК України 2004 року після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Закриття провадження у справі в цьому випадку можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

За змістом згаданої статті 205 ЦПК України 2004 року суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1133цс15.

Судами встановлено, що на розгляді в Суворовському районному суді міста Одеси перебувала справа № 1527/2-17/11 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди. У вказаній справі ОСОБА_1 просив зобов'язати ОСОБА_2 поновити межі земельної ділянки, яка належить йому на праві власності, а саме поновити порушений паркан, яким розмежовані земельні ділянки будинків АДРЕСА_1, відповідно до меж земельних ділянок в натурі, встановлених землевпорядними організаціями, згідно з існуючою земельно-кадастровою документацією. Крім того, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 просили стягнути з відповідача на їх користь моральну шкоду в розмірі 1 700 грн. Рішенням Суворовського районного суду від 03 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 14 травня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову.

Зазначене рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довів порушення ОСОБА_2 меж земельної ділянки.

Пред'являючи цей позов, ОСОБА_1 вказував, що відповідач самовільно захопив частину належної йому земельної ділянки, при цьому посилався на ті ж обставини, що були предметом розгляду у справі № 1527/2-17/11.

Провівши аналіз наведених обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимоги, заявлені у цій справі, були розглянуті судому справі № 1527/2-17/11.

Отже, предмети позову в обох справах є тотожними, а формальне доповнення позивачем своїх вимог в цій справі додатковою вимогою про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення, не дає підстав для висновку про відсутність тотожності предмета позову.

Що стосується підстав позову, то проаналізувавши їх, суди попередніх інстанцій правильно відхилили доводи позивача про їх неоднаковість, оскільки факт скасування постанови Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2011 року не є підставою втрати чинності вказаного вище рішення у справі № 1527/2-17/11.

Таким чином, встановивши наявність судового рішення, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, місцевий суд обґрунтовано закрив провадження у цій справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Одеська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення самовільно захопленої частини земельної ділянки власнику згідно з державним актом.

Доводи касаційної скарги про те, що вимоги у цій справі та у справі № 1527/2-17/11 не є тотожними, оскільки у них різний суб'єктний склад (різні позивачі), не заслуговують на увагу, так як у справі № 1527/2-17/11 та у цій справі вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою заявлялися саме ОСОБА_1

Посилання заявника на те, що рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2012 року у справі № 1527/2-17/11 ґрунтувалося виключно на постанові Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2011 року у справі № 2-а-7/11, яка була скасована в касаційному порядку, а ухвалою Приморського суду міста Одеси від 05 листопада 2015 року провадження в зазначеній справі було закрито, є неспроможними, оскільки рішення, яким вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав,є чинним, а тому повторний розгляд цих вимог суперечить положенням процесуального закону.

Обставини, встановлені судом і наведені у рішенні від 03 грудня 2012 року у справі № 1527/2-17/11, зокрема щодо наявності постанови Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2011 року у справі № 2-а-7/11, яка була чинною на час розгляду справи, а в подальшому була скасована, не стосуються підстав і предмета позову в цій справі. Разом з тим, як правильно встановлено судами в оскаржуваних ухвалах, скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, є підставою для перегляду у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення або ухвали суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року). Тому ОСОБА_1 вправі звернутися до суду з відповідною заявою.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик