Справа № 362/4520/16-ц Головуючий у І інстанції Кравченко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2838/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 54 07.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

7 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Ігнатченко Н.В., Сушко Л.П., Фінагеєва В.О., розглянувши в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради, треті особи: Глевахівський селищний голова ОСОБА_5, Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради (далі - КЖЕП Глевахівської селищної ради), треті особи: Глевахівський селищний голова ОСОБА_5, Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 49 049,13 грн.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року, його було поновлено на роботі на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради, стягнуто з комунального підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 809,06 грн. та моральну шкоду в розмірі 8 000 грн., а також допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі.

На наступний день після ухвалення вказаного рішення позивач потрапив до лікарні, перебуваючи в стані непрацездатності з 23 січня 2016 року по 22 квітня 2016 року, про що було повідомлено кадрову службу підприємства як про причину неявки на роботу.

Незважаючи на всі подальші заходи примусового характеру, накладення стягнень, розпочате кримінальне провадження та інші проведені заходи, рішення суду про негайне поновлення на роботі фактично виконано лише 5 вересня 2016 року, а тому середній заробіток позивача за цей період підлягає до стягнення в порядку статті 236 КЗпП України.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з КЖЕП Глевахівської селищної ради на користь ОСОБА_4 середній заробіток за затримку у виконанні рішення суду про поновлення на роботі від 22 січня 2016 року у справі № 362/7161/15-ц за період з 23 квітня 2016 року по 5 вересня 2016 року в розмірі 49 049,13 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши 24 336,24 грн. середнього заробітку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач приступив до виконання службових обов'язків 5 вересня 2016 року і йому за цей день було нараховано заробітну плату в розмірі 265,73 грн., що становить розмір посадового окладу без преміювання, оскільки укладений 2 січня 2013 року між Глевахівською селищною радою та ОСОБА_4 контракт в частині умов оплати праці (преміювання) керівника не був приведений у відповідність до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 1034 від 11 листопада 2015 року. Відповідач вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі має бути здійснений виходячи середньоденного заробітку позивача саме в вказаному вище розмірі без врахування премії відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вказала на те, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час невиконанням рішення про поновлення на роботі, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Вказаний розмір заробітку встановлений рішенням суду від 16 жовтня 2015 року у справі № 362/3038/15-ц, тому доказуванню не підлягає. При цьому з 29 квітня 2015 року по 5 вересня 2016 року позивач не працював, а відтак суд правомірно взяв до уваги довідку відповідача від 16 жовтня 2015 року № 365, відповідно до якої розмір середнього заробітку позивача за один робочий день складав 527,41 грн.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та що виникають з трудових відносин.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року, ОСОБА_4 було поновлено на роботі на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради, стягнуто з комунального підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 809,06 грн. та моральну шкоду в розмірі 8 000 грн., а також допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі.

В період з 23 січня 2016 року по 22 квітня 2016 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності.

У зв'язку з невиконанням рішення суду в частині негайного поновлення на роботі, за заявою ОСОБА_4 4 лютого 2016 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 50041933.

Постановою державного виконавця від 9 березня 2016 року за невиконання рішення суду на Глевахівську селищну раду накладено штраф у розмірі 680 грн.

Постановою головного державного виконавця від 31 травня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 362/7161/15 від 25 січня 2016 року закінчено.

Із змісту цієї постанови вбачається, що станом 31 травня 2016 року рішення суду та вимоги державного виконавця боржником не виконані, штрафи за невиконання рішення суду не сплачені, а державним виконавцем до Васильківського ВП ГУ Національної поліції у Київській області направлено подання про притягнення голови Глевахівської селищної ради ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду.

Згідно витягу з кримінального провадження № 0000527 від 2 березня 2016 року по факту невиконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі розпочато кримінальне провадження з правовою кваліфікацією частина 1 статті 382 КК України.

Як вбачається з листа КЖЕП Глевахівської селищної ради № 222, станом на 4 травня 2016 року розпорядження Глевахівського селищного голови про поновлення ОСОБА_4 на посаді директора підприємства ніхто не надавав.

3 вересня 2016 року позивачем отримано лист Глевахівської селищної ради від 22 серпня 2016 року № 480/02-22, відповідно до якого йому запропоновано протягом двох днів з'явитись до селищної ради для вручення розпорядження про поновлення на роботі та внесення виправлень в трудову книжку.

Встановлено, що розпорядження про поновлення ОСОБА_4 на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради від 22 січня 2016 року № 07, зареєстровано на комунальному підприємстві лише 25 серпня 2016 року, що стверджується відповідною відміткою вхідної кореспонденції.

До виконання своїх обов'язків на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради позивач приступив 5 вересня 2016 року, однак у цей же день розпорядженням Глевахівського селищного голови № 92 контракт між ОСОБА_4 як директором КЖЕП Глевахівської селищної ради та Глевахівською селищною радою було розірвано.

Таким чином, під час розгляду справи судом першої інстанції достовірно встановлено та не заперечувалося відповідачем факт ухилення Глевахівським селищним головою ОСОБА_5 від видачі розпорядження щодо поновлення ОСОБА_4 на роботі за період з 22 січня 2016 року по 5 вересня 2016 року

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі сталася з вини уповноваженої особи власника відповідача, тому на підставі статті 236 КЗпП України та встановленого рішенням суду середньоденного заробітку позивача відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 23 квітня 2016 року по 5 вересня 2016 року у розмірі 49 049,13 грн.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

За змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

Згідно із пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Крім того, відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

З матеріалів справи вбачається, що розмір середньоденного заробітку позивача, який згідно довідки КЖЕП Глевахівської селищної ради від 16 жовтня 2015 року № 365 складає 527,41 грн. без врахування утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, встановлено рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили у справі № 362/3038/15-ц та застосовано судом при ухваленні рішення від 22 січня 2016 року у справі № 362/7161/15-ц, з урахуванням якого суд першої інстанції (у справі, що переглядається) обрахував середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у відповідності до Порядку (93 робочі дні х 527,41 грн. = 49 049,13 грн.).

Посилання відповідача на те, що розрахунковою величною для обчислення середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення суду має бути заробітна плата, яку він отримав в останній робочий день 5 вересня 2016 року, не заслуговують на увагу як такі, що суперечать вищевказаному Порядку, оскільки виплата середнього заробітку пов'язана саме із затримкою виконання рішення суду від 22 січня 2016 року про поновлення позивача на роботі.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладений 2 січня 2013 року між Глевахівською селищною радою та ОСОБА_4 контракт в частині умов оплати праці (преміювання) керівника не був приведений у відповідність до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 1034 від 11 листопада 2015 року також не приймаються до уваги, адже такий обов'язок згідно цієї постанови лежить саме на Глевахівській селищній раді і не стосується керівника підприємства, заснованого на комунальній власності.

При цьому контракт є формою правочину, а згідно положень статті 204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення, допущені судом першої інстанції при обчислені середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є безпідставними, вони також не були прийнятті до уваги Верховним Судом при перегляді в касаційному порядку судових рішень у справі № 362/7161/15-ц.

Отже, розглядаючи позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

Л.П. Сушко

В.О. Фінагеєв