Справа № 456/108/17 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/783/1037/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа Стрийська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, сараю В, літньої кухні Б, стодоли Г, вбиральні Д, огорожі №1, №2, колодязю К, які знаходяться по вул. АДРЕСА_3 в смт. Дашава Стрийського району Львівської області, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори 27 січня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за №1-315 та повернення до попереднього стану.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_4 задоволено повністю, визнано недійсним договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, сараю В, літньої кухні Б, стодоли Г, вбиральні Д, огорожі №1, №2, колодязю К, які знаходяться по вул. АДРЕСА_3 в смт. Дашава Стрийського району Львівської області, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори 27 січня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за №1-315. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в розмірі 1749,40 грн.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що сторони по справі є родичами, батьком та дочкою. Станом на 2001 рік позивач проживав у смт. Дашава Стрийського району Львівської області у літній кухні по АДРЕСА_4, за цією ж адресою знаходився недобудований будинок, однак, не маючи коштів на продовження будівництва, не зміг його завершити і станом на грудень 2005 року готовність розпочатого будівництва будинку складала 82 відсотки. Апелянт на той час також проживала у смт. Дашава Стрийського району Львівської області у квартирі АДРЕСА_1. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області по справі № 2-3038/2005 від 26 грудня 2005 року за ОСОБА_4 визнано право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності 82%, який і є предметом даного спору. Зареєструвавши право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, ОСОБА_4 сам добровільно вирішив цей об'єкт незавершеного будівництва подарувати відповідачці, яка є його рідною дочкою. Оспорюваний договір дарування незавершеного будівництва було укладено в нотаріальній конторі, підписаний сторонами у справі в присутності нотаріуса ОСОБА_6 Своїм підписом ОСОБА_4 засвідчив, що дарування ним здійснюється добровільно, без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного так і морального та розуміє значення своїх дій, однак зазначені обставини безпідставно не взяв до уваги суд першої інстанції. Зазначені обставини визнаються самим позивачем, який не заперечував того, що він був у нотаріальній конторі та підписував спірний договір особисто. Отримавши у дарунок від батька незавершений будівництвом будинок, сім'я ОСОБА_2, 24 квітня 2007 року продала належну їм квартиру АДРЕСА_5, а отримані від продажу кошти вклала в добудову спірного будинку. Після завершення ремонтних робіт відповідачем було виготовлено всі правовстановлюючі документи та зареєстровано на своє ім»я право власності на вже добудований будинок АДРЕСА_6. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 листопада 2006 року, яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.11.2006 року і з цього моменту у ОСОБА_2 виникло право власності на вище згаданий будинок, в якому вона проживала зі своєю сім'єю до 2013 року. Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив, якими доказами підтверджується стан здоров'я позивача, який міг би впливати на його волевиявлення і про наявність у нього потреби в догляді та допомозі. В матеріалах справи відсутній висновок експерта з цих питань, а наявність копій декількох сторінок з медичної карти, згідно яких у позивача були загальні захворювання, які є притаманними кожній людині такого віку, жодним чином не можуть доводити прямого чи іншого взаємозв'язку з впливом на волевиявлення особи. Щодо спливу строку позовної давності, в частині заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування будинку, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що спірний договір укладено 27 січня 2006 року, позивач визнає факт підписання ним в державній нотаріальній конторі, тобто, він знав, усвідомлював значення своїх дій і міг у будь-який час, починаючи з січня 2006 року, ознайомитися з змістом укладеного ним договору. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що він не розумів, який правочин вчиняє, думав, що укладає договір довічного утримання, оскільки в силу свого похилого віку, стану здоров»я потребував допомоги та утримання.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним договір житлового будинку з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що дарувальник, ОСОБА_4, помилявся щодо правової природи договору, внаслідок неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, про свідчить вік позивача - 76 років на час укладення договору; його стан здоров'я, потреба, у зв'язку із цим, в догляді й сторонній допомозі (проживав один, неодноразово проходив лікування); наявність у нього спірного житла як єдиного і укладенням даного правочину позивач позабавляв себе права власності не це житло; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 4 ст. 202 ЦК України передбачає, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст. 722 ЦК України).

На відміну від оплатного правочину, в якому обов»язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий же зустрічний обов»язок іншої сторони, договір дарування є безоплатним правочином, у якому відстуній обов»язок вчинити дію з надання певного блага іншій стороні та для якого не притаманне зустрічне надання певного блага однією стороною іншій. За умовами договору дарування обдаровані не мають перед дарувальником будь - яких зобов»язань майнового характеру.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобо'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

За змістом ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом).

Згідно з ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з роз»ясненнями п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За змістом правового висновку, зробленого Верховного Суду України 16 березня 2016 року в справі №6-93цс16, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природлі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Окрім того, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто, допустила істотну помилку - помилку у природі правочину.

Відтак, не є підставою для визнання правочину недійсним помилка: щодо мотивів правочину, крім випадків, установлених законом; щодо якості речі (неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину); щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; яка виникла внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування, укладеного 27.01.2006р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори 27.01.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №1-315, ОСОБА_4 (даруватель) подарував, а ОСОБА_2 (обдарована) прийняла в дар житловий будинок, незавершений будівництвом, готовністю 82% та сарай В, літню кухню Б, стодолу Г, вбиральню Д, огорожу №1, №2, колодязь К, які знаходяться по вул. АДРЕСА_3 в смт. Дашава Стрийського району.

Технічним паспортом, складеним 08.06.2006 р., підтверджується, що до житлового будинку «А-2» по вул. АДРЕСА_3 в смт. Дашава Стрийського району Львівської області належать господарські споруди та будівлі, а саме: літня кухня «Б», сарай «В», сарай «Г», вбиральня «Д», огорожа №1, огорожа №2, ворота №3, ворота №4, колодязь «к».

Право приватної власності на будинок №31 АДРЕСА_4 в смт. Дашава Стрийського району Львівської області було зареєстровано за ОСОБА_2 07.11.2006р.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується реєстрація за ОСОБА_4 права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_7 в смт. Дашава Стрийського району Львівської області (разом з належними до нього господарськими будівлями та спорудами) на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.12.2005р. належав на праві приватної власності ОСОБА_4, який 27.01.2006р. подарував вказаний будинок ОСОБА_2, що підтверджується оспорюваним договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори ОСОБА_6

Оцінивши докази в своїй сукупності, суд першої інстанції дійшов до переконання про підставність та обґрунтованість доводів позивача щодо укладення ним договору дарування під впливом помилки, оскільки, як зазначив суд в оскаржуваному рішенні, укладаючи договір дарування, позивач помилявся щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, так як неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, передаючи належний йому будинок відповідачу.

До таких висновків суд дійшов, враховуючи серед іншого, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які суд вважав логічними, послідовними, такими, що узгоджуються між собою та іншими доказами і відповідають дійсним обставинам справи, з яких вбачається, що ОСОБА_4, укладаючи оспорюваний договір з відповідачкою, мав намір отримати від відповідачки, яка є його рідною дочкою, догляд, опіку та допомогу до смерті.

На думку колегії суддів, воля дарувальника, який є батьком обдарованої, не могла викликати жодних сумнівів у його бажанні укласти з рідною дочкою саме договір дарування, а не договір довічного утримання, оскільки відповідно до положень СК України, діти зобов»язані доглядати та утримувати своїх батьків і без укладення договору довічного утримання, і необхідності в укладенні договору довічного утримання з рідною дочкою у позивача не було.

Судом першої інстанції встановлено і цього не заперечував позивач, що він дійсно був у нотаріуса і у його присутності підписував договір.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивач після укладення оспорюваного правочину продовжував проживати у житловому будинку, і це є доказом того, що дарувальник не мав на меті відчужувати житловий будинок, оскільки матеріалами спарви підтверджується, що після укладення договору обдарована, ОСОБА_2, разом з сім»єю також проживала у спірному будинку, що свідчить про прийняття нею дарунка, проводила у ньому будівельні та ремонтні роботи, щодо проведення яких позивач не заперечував, що підтверджується тим, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 був власником житлового будинку готовністю 82%, а станом на листопад 2006 року будівництво будинку було закінчене.

Такий висновок суду спростовується і рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.09.2009 року у справі №2-206/09, з якого вбачається, що ОСОБА_4 з квітня 2006 року проживав у АДРЕСА_8

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що про наявність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання) також свідчить наявність у ОСОБА_4 спірного житла, як єдиного, і укладенням даного правочину позивач позабавляв себе права власності не це житло.

Колегією суддів враховується той факт, що ОСОБА_4, подарувавши житловий будинок доньці, позбавив себе права власності на спірний житловий будинок в інтересах і на користь рідної доньки, а не в інтересах і не на користь чужої для нього людини.

І зважаючи на вищенаведене, а також на те, за оспорюваним договором дарування, дарувальником є батько, а обдарованою є дочка, те, що дарувальник на нетривалий час після укладення договору залишився проживати у подарованому ним житловому будинку, у якому прожива до квітня 2006 року, разом з дочкою, яка є для нього не чужою, а рідною людиною, те, що обдарованою закінчене будівництво подарованого незавершеного будівництвом житлового будинку, і дарувальник не заперечував щодо закінчення будівництва будинку обдарованою, спростовують висновок суду прешої інстанції про відсутність фактичної передачі спірного житлового будинку за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому, що на думку суду першої інстанції свідчило про відсутність у дарувальника наміру дарувати спірний житловий будинок.

Як на підставу для задовлення позовних вимог, суд першої інстанції вказав на вік дарувальника, якому виповнилося 75 років, вказав на те, що позивач хворів, у зв»язку з чим неодноразово проходив лікування стаціонарно та амбулаторно у Стрийській ЦРЛ.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов з врахуванням цих підстав, суд першої інстанції не зазначив, в якій мірі захворювання, про які зазначено в амбулаторній картці хворого, могли вплинути на волевиявлення дарувальника на укладення ним договору дарування, призвели до того, що він помилявся, укладаючи договір дарування.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не довів суду належними та допустимими доказами, що у зв»язку з поганим зором (катаракта очей), чи у зв»язку з іншими вадами зору, він не міг прочитати зміст договору, чи за станом здоров»я не міг розуміти зміст оспорюваного ним договору дарування.

На переконання колегії суддів, під час розгляду справи про оспорення зазначеного правочину з підстав визнання такого недійсним, як вчинененого внаслідок помилки, судом апеляційної інстанції встановлено обставину, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, і що такий укладено сторонами, розуміючи значення своїх дій, що має важливе значення для визначення того, що позивач на момент укладення правочину в повній мірі усвідомлював його правову природу та юридичні наслідки.

В оспорюваному договорі дарування, підписаному ОСОБА_4, зазначено, що дарування здійснюється дарувальником добровільно, без будь - яких погроз, примусу чи насильства як фізичного так і морального.

Суд апеляційної інстанції вважає встановленим те, що укладаючи оспорюваний договір дарування житлового будинку, сторони договору мали повну уяву про предмет договору та досягли згоди щодо всіх істотних умов, а твердження позивача, про те, що він помилявся щодо правової природи правочину, оскільки мав намір укласти договір довічного утримання, є його особистим баченням, сформованим за досить тривалий період часу після укладення вказаного правочину (з часу укладення якого минуло 11 років), внаслідок встановлення неприязних стосунків між позивачем та відповідачкою.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про укладення оспорюваного договору дарування під впливом помилки, про те, що ОСОБА_4, укладаючи договір дарування помилявся щодо його правової природи, оскільки мав на меті укласти договір довічного утримання, те, що позивач дійсно не мав на меті безоплатної передачі житлового будинку у власність відповідачки, і що укладаючи договір дарування обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, і їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди, є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції фактичними обставинами справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Стийського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2018 року слід скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06.09.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.