Справа № 196/1651/18
№ провадження 2/196/641/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року смт.Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Гудим О.М.

за участю секретаря - Шевченко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк", треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Царичанський РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не відповідає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., Царичанський РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не відповідає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що 23 березня 2018 року їй стало відомо про те, що Царичанським РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження ВП №54005373 від 25.05.2017 року та проводиться стягнення з неї на користь ПАТ КБ "Приватбанк", а заборгованість складає 16802,80 грн.

15.03.2018 року старшим державним виконавцем Царичанського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Макаренко А.С. було винесено постанову про звернення стягнення в розмірі 20% з пенсії, а з 23.03.2018 року проводиться стягнення.

29.03.2018 року вона звернулась із заявою до Царичанського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області про надання копій виконавчого напису та постанови про відкриття виконавчого провадження. У виконавчому написі від 02.12.2016 року вказано, що нібито 29.03.2013 року був підписаний кредитний договір з лімітом в 593,46 грн., проте вона ніяких кредитних договорів з ПАТ КБ "Приватбанк" не підписувала. Вона оформляла пенсійну картку, яка в подальшому їй була не потрібна, працівник банку повідомила, що якщо не буду користуватися, то рахунок автоматично закриється, коли вийде строк дії картки.

Строк, за який проводиться стягнення три роки та сім місяців, а саме: з 29.03.2013 року по 02.12.2016 року. Тіло кредиту 593,46 грн., залишок заборгованості за відсотками 10690,16 грн., пеня за комісією 3100 грн. та штраф 719,18 грн.

Вважає, що під час вчинення виконавчого напису нотаріусом не було дотримано вимог чинного законодавства, зокрема вимог ст.ст.87, 88 Закону України "Про нотаріат", тому вказаний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню з наступних підстав.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172.

Безспірною заборгованістю є така заборгованість боржника, яка виключає можливість спору, зокрема щодо її розміру, строків, за яких вона нарахована тощо.

З тексту даного виконавчого напису не зрозуміло, на підставі яких конкретно документів приватним нотаріусом Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, а містяться лише посилання на норми та статті Закону України "Про нотаріат" та статті Кабінету Міністрів України.

Згідно з п.2.3 Глави 16 Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення умов кредитного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих боржникові повідомлень. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка боржника на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в кредитному договорі адресу.

Отже, мають бути підтвердженими докази не лише належного направлення, а й отримання боржником письмової вимоги про сплату боргу. Таким чином, після вчинення даного виконавчого напису нотаріусом, було фактично позбавлено її можливості висловити думку та заперечити щодо існування взагалі цього кредитного договору, а це в свою чергу, ставить під сумнів факт безспірності.

Виконавчий напис за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.

Також, банком поряд з тілом кредиту та відсотками було нараховано і суми пені і штрафів, розраховані за період понад один рік ст.258 ЦК України.

Посилаючись на вищевикладене та керуючись ст.ст.3, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат" позивач прохає визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса від 02 грудня 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №10623, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованості за Кредитним договором б/н від 29.03.2013 року.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не з'явився, надіславши до суду відзив на позовну заяву, в якому прохають розглянути справу у відсутність їх представника та позовні вимоги не визнають, оскільки нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Проте, для вчинення виконавчого напису приватному нотаріусу банком були надані всі необхідні документи, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Безспірність суми заборгованості підтверджується саме документами, які передбачені постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172, які і були надані банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису. При цьому, позивачем в своєму позові не вказано в чому саме полягає спірність заборгованості по кредитному договору, які саме положення розрахунку заборгованості або виписки про рух коштів є неправильними чи не відповідають умовам кредитного договору, власний розрахунок останнім не проведений. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву з проханням провести розгляд справи у її відсутність та пояснення на позовну заяву, згідно яких вчинення виконавчого напису є цілком правомірним, тому що вона діяла у повній відповідності до Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Третя особа в.о.начальника Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Жорняк Д.В. в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне.

02 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі ст.34 ч.1 п.19, ст.ст.87, 88, 89 Закону України "Про нотаріат" та п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості повадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в редакції від 10.12.2014 року, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", вчинено виконавчий напис нотаріуса серії НВІ 430185, зареєстрований в реєстрі за №10623, щодо стягнення з ОСОБА_1, позивача в даній справі, на користь ПАТ КБ "Приватбанк" грошові кошти в сумі 16802 грн. 80 коп., які є її боргом за Кредитним договором №б/н від 29.03.2013 року, з яких:

- залишок заборгованості за кредитом - 593,46 грн.;

- залишок заборгованості за відсотками - 10690,16 грн.;

- пеня та комісія - 3100 грн.;

- штраф - 719,18 грн. (а.с.6)

25 травня 2018 року старшим державним виконавцем Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Макаренко А.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №54005373 по примусовому виконанню виконавчого напису №10623, вчиненого приватним нотаріусом Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованості в розмірі 16802,80 грн. (а.с.7).

Положення ст.18 ЦК України передбачають, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст.88 цього Закону, нотаріуси вчиняють виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Враховуючи, що за своєю суттю виконавчий напис є розпорядженням нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника, тобто в основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника, тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов'язань боржника.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" з подальшими змінами роз'яснено судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому написі. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обгрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Таким чином, підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший його розмір.

В даному випадку позивач вказаує, що розмір заборгованості перед банком є спірним, не обгрунтовуючи наявністю боргу в меншому розмірі, не вказуючи сум, які нею були сплачені, не підтверджуючи факту погашення заборгованості та відсутності взагалі заборгованості, тобто ніяким чином не спростовує розмір заборгованості, вказаної у виконавчому написі.

Таким чином, в даній справі предметом спору є не дійсний розмір заборгованості перед кредитором або відсутність такого, а дотримання нотаріусом вимог, передбачених законодавством при вчиненні виконавчого напису.

Відповідно до правової позиції, викладеній в Постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року №6-158цс15 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Лише та обставина, що зазначена більша сума заборгованості за кредитом ніж у повідомленні не свідчить про наявність спору.

Аналогічна правова позиція мається і в рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.09.2015 року по справі №490/2908/15-ц та від 18.05.2016 року по справі 6-6347св15, в яких вказано, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Отже "безспірність" в розумінні статті 88 Закону України "Про нотаріат" є не доведення саме суми боргу, це вже є елементом судового процесу. Безспірність у розумінні статті 88 Закону України "Про нотаріат" є саме факт існування між кредитором та боржником правовідносин, а також наявність заборгованості, яка підтверджується документами, згідно з переліком затвердженим Кабінетом Міністрів України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку.

Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно п.1.1. даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Згідно з п.1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до п.3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172.

Відповідно до Розділу Переліку "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Відповідно до ст.89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред'явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що стягувачем для вчинення виконавчого напису були надані всі документи, зазначені в п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів:

- оригінал кредитного договору б/н від 29.03.2013 року, згідно якого позивач своїм особистом підписом підтвердила, що дана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між позивачем та банком договір про надання банківських послуг ,а також, що остання ознайомлена та згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банка, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді;

- виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за договором №б/н від 29.03.2013 року, укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 станом на 31.10.2016 року.

При цьому, з урахуванням Переліку типових документів, що затвердженні наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, виписки банку відносяться до первинних документів.

Таким чином, банком були надані усі необхідні документи, згідно з Переліком документів затвердженим Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість.

Крім того, згідно підпунктів 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22 березня 2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, строк потягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з моменту, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

В першу чергу слід звернути увагу, що строки передбачені статтею 88 Закону України "Про нотаріат", за своєю природою, не є позовною давністю, вчинення виконавчого напису є позасудовим способом захисту цивільних прав. Але навіть якщо виходити з норм статті 256 Цивільного кодексу України: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ця норма закону стосується саме звернення до суду, а ні в якому разі не строком звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Не зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використовувати у даному випадку, банком норма цієї статті не порушена. Оскільки згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Кредитний договір між сторонами було укладено 29.03.2013 року. Відповідно до Виписки з рахунка боржника, який був переданий нотаріусу та знаходиться в матеріалах справи, останній платіж боржником було вчинено 23.12.2013 року, таким чином право на захист у ПАТ КБ "Приватбанк" виникло 24.12.2013 року, а виконавчий напис було вчинено 02.12.2016 року.

Також, згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Банк зі свого боку виконав свої обов'язки, на відміну від боржника. Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони мають здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. У договорі на основі якого був вчинений виконавчий напис нотаріусом, строк дії не передбачено, тобто він укладений на невизначений час. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що сторони мають здійснити свої права та обов'язки у будь який час.

Грунтуючись на вище викладеному, можна зробити висновок, що договір досі чинний, а отже в кредитора виникає право вимагати виконання обов'язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь який час, це право виникає до тих пір доки договір є чинним. У підтвердження вище наведеного, суд звертає увагу на частину 2 статті 530 ЦК України, у якій чітко зазначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Також слід звернути увагу, на той факт, що у зазначеній статті передбачено саме право кредитора, яке виникає незалежно від строку виконання зобов'язання, передбаченого договором, яке не треба плутати зі строком договору.

Ще одним підтвердженням позиції викладеної вище, є стаття 526 ЦК України. У якій зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства. У нашому випадку боржник порушив норму цієї статті та умови договору, які зобов'язався виконувати. Як вже зазначалося раніше, у разі якщо термін виконання обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Оскільки у договорі за яким було вчинено виконавчий напис чітко зазначено, що договір чинний до моменту його повного виконання, необхідно звернути увагу на ст. 598 ЦК України, у якій передбачені підстави припинення зобов'язання. У цій статті зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно договору, а також статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У даному ж випадку умови договору не виконано у повному обсязі. Але законодавець чітко передбачив, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, це прописано у статті 629 ЦК України. Отже на момент вчинення виконавчого напису банк мав право на звернення.

Таким чином, у разі визначення строку дії договору, виконавчий напис може бути вчинений протягом строків, зазначених у підпунктах 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбаченого Кабінетом Міністрів України, з моменту закінчення строку дії договору. У цьому випадку договір не виконано, отже він не припинив своєї дії.

Крім цього, в разі, якщо строк дії договору не визначено, тобто якщо договір був укладений на невизначений строк - з моменту настання права вимоги, тобто направлення боржнику вимоги про усунення порушень, копія якої разом з описом вкладення та квитанцією про оплату послуг поштового зв'язку, які в даному випадку були надані нотаріусу, що підтверджується фіскальним чеком про оплату послуг поштового зв'язку та описом вкладення про направлення на адресу боржника відповідної вимоги.

При цьому, сам факт отримання вимоги законодавством не вимагається згідно з п.2.3 Глави 13 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, повідомлення вважається надісланим якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Аналогічна правова позиція відображена у висновку науково-правової експертизи з питання визначення нотаріусом під час вчинення виконавчого напису безспірності заборгованості, початку перебігу строку вчинення виконавчого напису та способу і суб'єктивного складу справи щодо його оскарження в суді, виконаного Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України № 126/581 від 12 грудня 2016 року.

Ще з приводу строку: строки, протягом яких може бути вчинений виконавчий напис, передбачені пунктом 3 Розділу II Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2013 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», обумовлені строками позовної давності для відповідного зобов'язання, що встановлені ЦК України. Саме тому підпунктом 3.3 пункту 3 Глави 16 Розділу II вищенаведеного Порядку передбачено, що якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Отже, початок перебігу строку для вчинення виконавчого напису мають обчислюватися нотаріусом в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України.

Згідно ч. 5 ст. 365 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Разом з тим, згідно ч 2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, право вимоги у згаданих вище випадках виникає у кредитора кожен день та не залежить від того, чи пройшов строк позовної давності з того моменту, як він виник в перший раз: адже зобов'язання боржника продовжується, незалежно від цього строку. Саме такими зобов'язаннями є, зокрема, кредитні договори. При цьому слід мати на увазі, що в таких правовідносинах, зокрема, в кредитних договорах, які діють до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, у стягувача можуть виникати нові вимоги в кожний окремий момент часу. В таких випадках нотаріус не має права відмовити у вчиненні виконавчого напису в разі, коли трирічний або інший передбачений законом строк давності не сплинув з моменту виникнення у стягувача права відповідної вимоги до моменту його звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

При цьому, позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення порядку вчинення нотаріальних дій, а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності.

Отже, виконавчий напис є правомірним, нотаріус діяв у рамках чинного законодавства, а отже виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства.

Стосовно начебто не отримання позивачем коштів від банку або їх повернення: договір є укладеним, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, якщо у належній формі сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» належним чином виконав взяті на себе зобов'язання передбачені умовами кредитного договору (на підтвердження цього надано виписку по рахунку) та заяву, анкету та інш.. Виписки по рахункам підтверджують той факт, що кошти були перераховані банком в повному обсязі. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види зв'язності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

У справі відсутні будь-які фактичні дані про те, що позивач не отримав кредитні кошти за кредитним договором, та відповідно позивач не надав суду доказів на підтвердження цього. Позивач також приступив до виконання кредитного договору та на протязі певного часу сплачував кошти по кредитному договору (на підтвердження цього наявна виписка з рахунка боржника із зазначенням сум заборгованості по кредитному договору).

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимоги до доказів встановлені ст.77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису не підлягаючим виконанню не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд, керуючись вимогами ст.141 ЦПК України, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, не здійснює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 258, 259, 263-265, 268, 354, п.п.15 п.15 ч.1 Перехідних положень Розділ ХІІІ ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк", треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Царичанський РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не відповідає виконаннюю, відмовити в повному обсязі.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Царичанський районний суд Дніпропетровської області.

Головуюча О.М.ГУДИМ