АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/5787/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Панченка М.М.

при секретарі Щербенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року (суддя Осаулов А.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром» про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

у червні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу № 199-ОС від 30 грудня 2016р. про оголошення догани та наказу № 61-ОС від 11 травня 2017р. про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 15 вересня 2015р. працював у Державному концерні «Укроборонпром» на посаді головного спеціаліста відділу контролю за цінами Департаменту контролю за фінансово-господарською діяльністю підприємств-учасників концерну.

22 листопада 2016р. його переведено на посаду головного спеціаліста відділу контролю за цінами Департаменту контролю за закупівельною діяльністю підприємств концерну.

Наказом № 61-ОС від 11 травня 2017р. звільнено з роботи у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зазначав, що причиною його звільнення було пересилання ним з робочої електронної скриньки на особисту електронну поштову скриньку інформації, необхідної для проведення перевірки на Державному підприємстві «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» (далі ДП «ЛДАРЗ»), яка проводилась у період з 24 по 28 квітня 2017р.

Позивач стверджував, що 21 квітня 2017р. його було повідомлено про відрядження до ДП «ЛДАРЗ» без надання конкретних завдань, тому він вирішив скористатися наявними в нього матеріалами по підприємству та звернувся до начальника управління інформаційної безпеки та безпеки персоналу ОСОБА_2 з проханням скопіювати необхідні документи з робочого комп'ютера, проте ОСОБА_2 відмовив, тому він був змушений направити на свою особисту електронну поштову скриньку інформацію для перевірки ДП «ЛДАРЗ», яка не є службовою.

Також, позивач вважав звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним, оскільки про існування наказу № 199-ОС від 30 грудня 2016р. про оголошення догани йому стало відомо лише при ознайомленні з наказом про звільнення.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправомірну відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним наказу про оголошення догани, оскільки службова записка № 16.0/375 від 27 грудня 2016р. щодо відрядження до м. Львова на ДП «ЛДАРЗ» не доводилася до його відома, також він не був ознайомлений із наказом № 560-В від 28 грудня 2016р. про службове відрядження та не відмовлявся виїжджати у відрядження, тому складений акт від 29 грудня 2016р. про відмову виїжджати у службове відрядження є неналежним доказом у справі.

Також позивач стверджує, що в нього не відбиралися пояснення з приводу відмови їхати у відрядження, тому відомості, викладені в акті від 29 грудня 2016р., є недостовірними, а сам акт не відповідає законодавчим вимогам щодо оформлення документів.

Крім того, позивач вважає помилковим висновок суду про те, що йому було відомо про оголошення догани в грудні 2016р. та що він у зв'язку із цим пропустив строк на звернення до суду із вимогою про визнання незаконним наказу про застосування дисциплінарного стягнення, оскільки працівники департаменту кадрів і документообігу ДК «Укроборонпром» на початку січня 2017р. запропонували йому ознайомитись з невідомим документом, а коли він вирішив зробити ксерокопію, працівники департаменту кадрів перешкодили в цьому та забрали документ. Вказані обставини підтверджені показами свідків, тому він не був ознайомлений із наказом про оголошення дисциплінарного стягнення та не знав про нього до звільнення з роботи.

Також позивач не погоджується із висновками суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення, оскільки ним не порушено п. 1.2 розпорядження ДК «Укроборонпром» № 78/р від 4 грудня 2015р., оскільки надсилання на особисту електронну поштову скриньку інформації було зумовлено службовою необхідністю, а ОСОБА_2В, та ОСОБА_3 забороняли йому пересилати інформацію вже після того, як він її надіслав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на відповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представників відповідача, які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 15 вересня 2015р. позивач працював у Державному концерні «Укроборонпром», з 12 листопада 2016р. - на посаді головного спеціаліста відділу контролю за цінами департаменту контролю за закупівельною діяльністю підприємств Концерну.

Наказом № 199-ОС від 30 грудня 2016р. ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що виявилося у невиконанні наказу від 28 грудня 2016р. № 560-В «Про службове відрядження».

Наказом № 61-ОС від 11 травня 2017р. ОСОБА_1 звільнено з 11 травня 2017р. у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі п. 3

ст. 40 КЗпП України.

Підставами для звільнення зазначено висновок за результатами службової перевірки за фактами створення передумов для витоку службової інформації в ДК «Укроборонпром», копія наказу від 30 грудня 2016р. № 199-ОС про оголошення ОСОБА_1 догани за порушення трудової дисципліни, протокол засідання профспілкового комітету від 11 травня 2017р. № 10/2017.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно був притягнений до дисциплінарної відповідальності, а у подальшому звільнений з дотриманням норм трудового законодавства.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України &q?рх;Про практику розгляду судами трудових спорів&q?уд; роз'яснено, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Підставою для видання наказу № 199-ОС від 30 грудня 2016р. про оголошення позивачу догани стала доповідна записка від 29 грудня 2016р. про відмову ОСОБА_1 вибути у службове відрядження та акт щодо надання письмового пояснення ОСОБА_1

З наданих суду відповідачем документів встановлено, що 27 грудня 2016р. заступником директора департаменту контролю за закупівельною діяльністю підприємств Концерну ОСОБА_4 подано службову записку з приводу надання дозволу на відрядження ОСОБА_1 до м. Львова на ДП «ЛДАРЗ» строком на 3 календарні дні з 28 грудня по 30 грудня 2016 року. з метою дотримання підприємством процедур при проведенні закупівель.

Також заступником директора було складено технічне завдання на службове відрядження.

Службовою запискою щодо технічного завдання на службове відрядження ОСОБА_1 повідомив заступника директора департаменту контролю ДК «Укроборонпром» ОСОБА_4 про неможливість їхати у відрядження, так як це унеможливить підготовку відповідного звіту.

Наказом № 560-В від 28 грудня 2016р. ОСОБА_1 відряджено до м. Львів (ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод») строком на 3 доби з 28 грудня по 30 грудня 2016 року.

29 грудня 2016р. працівниками відповідача складено акт про відмову позивача відбувати у службове відрядження.

Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ч. 1 ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю.

Наказом Державного концерну «Укроборонпром» № 351 від 5 листопада 2013р. затверджено Положення про службові відрядження працівників Концерну.

Відповідно до п. 2.11. вказаного Положення задля своєчасної організації відрядження працівників Концерну службові записки з резолюцією уповноваженою особи Концерну та затверджений кошторис витрат подаються до структурних підрозділів, відповідальних за організацію відрядження, не пізніше ніж за 3 робочих дні до початку відрядження.

Пунктом п.12. Положення визначено, що працівник, який відряджається, організовує бронювання квитків, місця проживання у готелі та вживає інших невідкладних заходів для організації відрядження в межах України.

Таким чином, для забезпечення необхідних організаційних умов для своєчасної організації відрядження працівник повинен бути повідомлений про відрядження не пізніше ніж за 3 робочих дні до початку відрядження.

Видаючи наказ про відрядження № 560-В від 28 грудня 2016р., відповідачем не були дотримані вимоги Положення про службові відрядження працівників Концерну та не була забезпечена можливість позивача відбути у відрядження.

Крім того, суду не було надано доказів, що позивач був ознайомлений із наказом про відрядження і відмовився виїхати у відрядження саме після ознайомлення з цим наказом.

Доводи представників відповідача, що про обізнаність позивача про видання наказу про відрядження свідчить його службова записка про відмову відбути у службове відрядження, на думку колегії суддів, є безпідставними, так як вказана службова записка надана позивачем щодо технічного завдання на службове відрядження (с.с.69 т.1), і не містить інформації про ознайомлення з наказом про відрядження.

Також суду першої інстанції позивачем наданий електронний лист, направлений ним 29 грудня 2016р. на ім'я ОСОБА_4, згідно якого він не був обізнаний про видання наказу про відрядження (с.с.20 т.2).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем не було надано достатніх та переконливих доказів у підтвердження обізнаності позивача про наказ про його відрядження до м. Львів з 28 грудня 2016р. по 30 грудня 2016р.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 147 КЗпП України догана - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

Відповідно до ч.3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Колегія суддів вважає, що приймаючи рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за відмову відбути у відрядження, відповідачем не було враховано допущені порушення Положення про службові відрядження працівників Концерну стосовно своєчасного повідомлення позивача про відрядження, відсутність відомостей про його належне ознайомлення з наказом про відрядження та необізнаність позивача про видачу такого наказ, тому наявні підстави для визнання наказу про дисциплінарне стягнення № 199-ОС від 30грудня 2016р. незаконним.

Статтею 150 КЗпП України встановлено, що дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу).

Разом з тим, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня

вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

З наданого суду першої інстанції акту від 30 грудня 2016р., підписаного працівниками Концерну, вбачається, що 30 грудня 2016р. ОСОБА_1 був ознайомлений з наказ про дисциплінарне стягнення, однак, відмовився поставити свій підпис про ознайомлення.

Вказані обставини також підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

З пояснень позивача під час апеляційного розгляду також вбачається, що він був обізнаний про наявність такого наказу, однак, вважав, що ненадання йому копії наказу та відсутність його підпису про ознайомлення з наказом свідчать про його необізнаність з наказом.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду для вирішення трудового спору, а саме оскарження дисциплінарного стягнення, починається з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (три місяці).

За таких обставин, позивач повинен був звернутися до суду з позовом про оскарження наказу про дисциплінарне стягнення до 31 березня 2017р., однак з даними позовними вимогами позивач звернувся до суду 14 червня 2017р., тобто після спливу строків, встановлених ст. 233 КЗпП України.

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Проте, позивачем ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не заявлялося про поновлення строків звернення до суду та не зазначалися поважні причини пропуску строку звернення до суду, а твердження позивача про необізнаність про видання наказу про дисциплінарне стягнення були спростовані обставинами, встановленими під час судового розгляду, тому колегія суддів не вважає за можливе поновити пропущений строк.

За змістом частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Оскільки під час судового розгляду було встановлено, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани відбулося з порушенням норм трудового законодавства, позовні вимоги в частині визнання наказу про оголошення догани незаконним є обґрунтованими, однак, позивачем пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Перевіряючи дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача, колегія суддів встановила наступне.

Розпорядженням ДК «Укроборонпром» № 78/Р від 4 грудня 2015р. заборонено, зокрема, направлення будь-яких матеріалів із службових питань на власні (домашні) електронні адреси, а також поштові скриньки, які відкриті на публічних поштових сервісах (за винятком випадків, зумовлених службовою необхідністю).

Позивач був ознайомлений з вказаним розпорядженням (с.с.81 т.1).

Посадовою інструкцією головного спеціаліста відділу контролю за цінами Департаменту контролю за закупівельною діяльністю підприємств Державного концерну «Укроборонпром» передбачено, що головний спеціаліст відділу під час здійснення своєї діяльності зобов'язаний дотримуватися вимог щодо захисту інформації відповідно до чинного законодавства та нормативно-розпорядчий актів Концерну.

Наказом ДК «Укроборонпром» № 168 від 21 квітня 2017р. створено комісію з контролю окремих питань діяльності Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», яка з 24 квітня по 28 квітня 2017р. повинна була провести контроль окремих питань діяльності на вказаному підприємстві. До складу комісії було включено ОСОБА_1

21 квітня 2017р. о 17год. 09хв. ОСОБА_1 переслав на свою домашню електронну адресу файли (мовою оригіналу): «Сводную таблицу по авиации, заводы концерна (авиация), постачальники для підприємств авіваційної промисловості».

Як пояснив позивач, вказана інформація йому була необхідна для роботи у складі комісії, не містила службову інформацію та отримана з відкритих джерел.

Згідно висновку за результатами службової перевірки за фактами створення передумов до витоку службової інформації в ДК «Укроборонпром», складеного 27 квітня 2017 року, відомості, які містяться у вказаних файлах не становлять інформації з обмеженим доступом - таємної або службової. Вказана інформація зібрана, оброблена і накопичена у бази даних під час виконання посадових обов'язків працівниками департаменту контролю за закупівельною діяльністю підприємств концерну, у т.ч. безпосередньо ОСОБА_1, не перебуває у вільному доступі і призначена для внутрішньо-корпоративного використання для вирішення службових завдань. Також рекомендовано притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Вказаний висновок став підставою для прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Колегія суддів вважає, що застосовуючи до позивача найсуворіший захід дисциплінарного стягнення - звільнення, відповідачем не враховані положення вказаної норми матеріального права, службову необхідність використання вказаної інформації під час відрядження, а під час судового розгляду не було надано доказів завдання шкоди вчиненим ОСОБА_8 проступком, не доведено його тяжкість (доступ до цієї інформації був наданий відповідачем нотаріусу), що не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності призначеного дисциплінарного стягнення вчиненому проступку.

Крім того, колегія суддів вважає, що при вирішенні даного спору необхідно враховувати незаконність накладення на позивача дисциплінарного стягнення наказом № 199-ОС від 30 грудня 2016р., а відтак, відмова у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення позивача та його поновленні на роботі буде суперечити засадам цивільного законодавства про справедливість та розумність, і призведе до відмови у захисті порушених прав позивача.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що звільнення позивача відбулося

за відсутності для цього достатніх підстав, тому визнання наказу про звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновлення його на роботі, є ефективним способом захисту його порушених прав.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, вказана норма матеріального права визначає обов'язок суду прийняти рішення про виплату працівникові, який поновлюється судом на роботі, середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Під час судового розгляду не було встановлено, що дана позовна заява розглядалася більше року з вини позивача, тому колегія суддів вважає, що наявні підстави для прийняття рішення про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто на дату постановлення судового рішення про задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач звільнений з роботи з 11 травня 2017р., вказаний день був останнім робочим днем позивача, тому строк вимушеного прогулу необхідно обраховувати з 12 травня 2017р. по день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі - 4 вересня 2018 року.

Отже, строк вимушеного прогулу позивача становить 329 робочих днів.

При розрахунку середнього заробітку колегія суддів виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р., про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Оскільки позивач був звільнений з 11 травня 2017р., розрахунки середньої заробітної плати колегія суддів проводить виходячи із заробітної плати позивача, нарахованої у березні 2017р. та квітні 2017р, відповідно до довідок, розташованих на с.с.93, 94 т.4.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 1054,16грн. (15709,09 + 15915,79 = 31624,88 : 30 (кількість робочих днів за вказані місяці, зазначені відповідачем у довідках), з 12 травня 2017р. по 4 вересня 2018р. вимушений прогул становить 329 робочих днів, тому виплаті підлягає 346 818грн. 64коп.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1280грн. та при подачі апеляційної скарги у розмірі 1920грн. за 2 позовні вимоги немайнового характеру - про визнання наказів незаконними, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому позивачу відповідачем підлягає відшкодуванню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 1600грн. (640грн + 960грн).

Крім того, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач при пред'явленні позову (за вимоги про поновлення на роботі) у сумі 640грн. та за вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який не був оплачений позивачем, у сумі 3468,19грн. (1% від задоволеної суми), що становить 4108,19грн., і за подачу апеляційної скарги 6162,29грн (150% від судового збору, що підлягав оплаті при пред'явленні позову) в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а всього 10 270,48грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати наказ тво генерального директора Державного концерну «Укроборонпром» № 61-ОС від 11 травня 2017р. про звільнення ОСОБА_1 незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контролю за цінами Департаменту контролю за закупівельною діяльністю підприємств Концерну з 12 травня 2017р.

Стягнути з Державного концерну «Укроборонпром», який знаходиться у м. Києві, вул. Дегтярівська, 36, код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37854297 на користь ОСОБА_1, який проживає АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 346 818грн. 64коп. та відшкодування судових витрат у сумі 1600грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного концерну «Укроборонпром», який знаходиться у м. Києві, вул. Дегтярівська, 36, код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37854297, на користь держави судовий збір у сумі 6 162грн 29коп. ( розрахунковий рахунок № 0024, отримувач УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н/22030101, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), , код банку отримувача 899998).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді