Справа № 490/8437/17 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/554/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 12 жовтня 2018 року, за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк), Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Центральний ВДВС), відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про захист цивільних прав,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з пізніше уточненим позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про захист цивільних прав.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно з рішенням господарського суду Миколаївської області від 11 червня 2007 року з нього, як фізичної особи підприємця, було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 11 169,81 грн. та був виданий наказ № 4/190/07 від 22 червня 2007 року про стягнення з нього на користь Банку зазначеної суми.

13 вересня 2007 року Центральним ВДВС було відкрито виконавче провадження № 20356, а 14 травня 2008 року він перерахував суму цих коштів на розрахунковий рахунок, який був зазначений в листі Банку для добровільного погашення кредитного боргу, проте ці кошти були перераховані виконавчою службою стягувачу лише 23 жовтня 2008 року.

Між тим, 16 квітня 2009 року Банк, посилаючись на ті самі розрахунки, зазначаючи неправдиві відомості, що борг ще не сплачений, знову звернувся до суду з позовом про стягнення з нього кредитної заборгованості у загальному розмірі 7 891,06 грн.

Рішенням господарського суду від 21 липня 2009 року позов було задоволено повністю та 3 серпня 2009 року судом видано наказ № 17/194/09 на примусове виконання цього рішення.

30 січня 2010 року було відкрито виконавче провадження № 17153072, а 16 вересня 2010 року державним виконавцем Центрального ВДВС накладено арешт на майно боржника та заборону його відчуження, зокрема, на 1/2 частку належного йому гаражу НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Стапель» за адресою провулок Парусний, 11-б, чим його незаконно позбавлено грошових коштів та майна.

Крім того, 1 серпня 2014 року тим же державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника та ця постанова направлена до Управління Пенсійного фонду в Центральному районі м. Миколаєва, де він отримує пенсію по інвалідності (інших доходів у нього немає), хоча державний виконавець зазначив, що він працює в цьому управлінні, що не відповідає дійсності, та не зазначено, що боржник є особою-підприємцем. В наслідок таких дій з його мінімальної пенсії по інвалідності було утримано по 20% до погашення боргу і загалом близько 8 000 грн.

На запит ПФУ державним виконавцем було роз'яснено, «що замість заробітна плата слід читати пенсія». На його думку, стягнення коштів проводиться з його пенсіє незаконно та з неналежного боржника. Такі дії працівників Центрального ВДВС є непрофесійними, протизаконними та такими, що підпадають під ст. 358 КК України.

За ці останні шість років він тяжко хворів, переніс багато оперативних втручань, набув інвалідності, продовжує хворіти та витрачати кошти на придбання ліків, внаслідок чого має тяжкий матеріальний стан, проте такими незаконними діями відповідачів його позбавляють можливості купувати ліки, що призведе до загострення захворювання та загрозі життю.

17 липня 2014 року було припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_3

З огляду на викладені обставини ОСОБА_3 просив суд:

- визнати наказ № 17/194/09 від 3 серпня 2009 року, виданий господарським судом таким, що не підлягає виконанню;

- закінчити виконавче провадження № 17153072 з примусового виконання наказу № 17/194/09 від 3 серпня 2009 року, виданого господарським судом Миколаївської області про оплату боргу у сумі 7 891,60 грн. боржником ОСОБА_3;

- зобов'язати виконавчу службу Центрального району передати ОСОБА_3 всю документацію по виконанню наказу № 17/194/09 від 3 серпня 2009 року, а саме екземпляри з мокрою печаткою усіх постанов, копії платіжних доручень, приходних ордерів, складську довідку про прихід та витрати арештованого майна з докладним описом арештованого та описаного майна по акту опису та арешту від 14 липня 2011 року, копії чеків про продаж арештованого майна;

- стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» безпідставно отримані кошти в сумі 7 438, 60 грн.;

- стягнути з виконавчої служби на користь ОСОБА_3 безпідставно стягнуті в рахунок виконавчого збору 353 грн. та в рахунок витрат виконавчого провадження 100 грн. шляхом списання з рахунків, які ведуться органами Державного казначейства України;

- зняти арешт з 1/2 частки гаража НОМЕР_1 в АГК «Стапель» за адресою: м. Миколаїв провулок Парусний, 11-б, що належить ОСОБА_3;

- стягнути солідарно з виконавчої служби та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» моральну шкоду, спричинену їх незаконними діями, наслідком яких стала повна втрата здоров'я, у розмірі 304 500 грн. з рахунків ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на пенсійний рахунок ОСОБА_3 в Управлінні ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України в частині позовних вимог про:

- визнання наказу Господарського суду Миколаївської області №17/194/09 від 3 серпня 2009 року таким, що не підлягає виконанню;

- закінчення виконавчого провадження № 17153072 з примусового виконання наказу №17/194/09 від серпня 2009 року, виданого Господарським судом Миколаївської області про сплату ОСОБА_3 заборгованості в сумі 7 891,60 грн.;

- зобов'язання виконавчу службу Центрального району м. Миколаєва передати ОСОБА_3 всю документацію з виконання наказу № 17/194/09 від 3 серпня 2009 року;

- стягнення з виконавчої служби на користь ОСОБА_3 суми витрат виконавчого провадження в загальному розмірі 453 грн.;

- зняття незаконного арешту з 1/2 частки гаражу НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Стапель» за адресою: м. Миколаїв, пров. Парусний,11-б, який належить ОСОБА_3, закрито відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року зазначена ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 7 438, 60 грн. та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями у розмірі 304 500 грн. відмовлено.

Відмову в задоволенні цих позовних вимог суд першої інстанції обґрунтував тим, що списання коштів у розміру 7 871,60 грн. з особового рахунку позивача в управлінні ПФУ проведено на відповідній правовій підставі при примусовому виконанні рішення Господарського суду Миколаївської області, а відтак оскільки позивачем не доведено незаконність дій державного виконавця та стягувача, внаслідок яких у позивача виникли душевні страждання, то підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_3 посилаючись на його незаконність з підстав доводів викладених ним у позовній заяві просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Представники відповідача правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11 червня 2007 року стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором, пеню, судові витрати, а всього у розмірі 11 169,81 грн. та був виданий наказ № 4/190/07 від 22 червня 2007 року про стягнення з нього на користь Банку зазначеної суми ( т.1 а.с.81, 82, 93,94).

13 вересня 2007 року Центральним ВДВС було відкрито виконавче провадження № 20356, а 14 травня 2008 року ОСОБА_3 перерахував суму цих коштів на розрахунковий рахунок, який був зазначений в листі Банку для добровільного погашення кредитного боргу, проте ці кошти були перераховані виконавчою службою стягувачу лише 23 жовтня 2008 року ( т. 1 а.с. 82-90).

Рішенням господарського суду від 21 липня 2009 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором, пеню, судові витрати, а всього на суму у розмірі 7 891,14 грн. та 03 серпня 2009 року на виконання цього рішення судом видано наказ № 17/194/09 на примусове виконання цього рішення (т. 1 а.с. 91, 95, 99).

30 січня 2010 року було відкрито виконавче провадження № 17153072, а 16 вересня 2010 року державним виконавцем Центрального ВДВС накладено арешт на майно боржника та заборону його відчуження, зокрема, на 1/2 частку належного позивачу гаражу НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Стапель» за адресою провулок Парусний, 11-б (т. 1 а.с. 101, 109).

Крім того, 1 серпня 2014 року тим же державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника та ця постанова направлена в Управління Пенсійного фонду в Центральному районі м. Миколаєва, де ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності.

17 липня 2014 року було припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_3

За повідомленням Центрального ВДВС в цьому відділі знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання:

-виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва № 42-222 від 02 червня 2009 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 боргу у розмірі 3 833.96 грн.;

-наказу Господарського суду Миколаївської області № 17/194/09 від 03 серпня 2009 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 7891.60 грн.;

-виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва № ц2-1927 від 18 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» борг у розмірі 21 546.33 грн.

Зі змісту інформаційного листа від 24 жовтня 2017 року на адресу боржника Управлінням ДВС ГТУЮ у Миколаївській області роз'яснено, що під час примусового виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 03 серпня 2009 року № 17/194/09 було встановлено, що боржник отримує пенсію в управлінні ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва. За період з жовтня 2014 року по жовтень 2017 року з пенсії боржника утримано кошти на загальну суму 7 891,60 грн., з яких перераховано на погашення боргу за виконавчим документом 7 274,02 грн., на погашення виконавчого збору 517,58 грн. та на погашення витрат виконавчого провадження 100 грн.

Обгрунтовуючи вимоги щодо стягнення з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на свою користь 7 438,60 грн. ОСОБА_3 зазначав, що ця сума грошей безпідставно отримана банківською установою, оскільки Банк без достатніх правових підстав звертався до господарського суду з позовом до нього про стягнення цієї суми боргу за договором кредиту, а суд задовольнив ці вимоги.

Отже на думку позивача Банк повинен повернути йому 7 438,60 грн., як безпідставно отримані кошти.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За ч. 1 цієї статті безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положення закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Отже, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

В постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року по цивільній справі № 6-88цс13 роз'яснено, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі

Як свідчать встановлені обставини, відповідач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримав грошовий борг за існування достатніх правових підстав, а саме як стягувач внаслідок примусового виконання рішення господарського суду за його позовом до ОСОБА_3

Так, матеріалами справи підтверджено, що на примусовому виконанні Центрального ВДВС перебував наказ Господарського суду Миколаївської області, виданий 03 серпня 2009 року щодо виконання рішення цього суду зі сплати позивачем, як боржником, боргу у розмірі 7 438,60 грн. на користь стягувача - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Отже відбувалася стадія виконання судового рішення.

Таким чином цивільні права та обов'язки ОСОБА_3 щодо виплати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» боргу у розмірі 7 438,60 грн., виникли з рішення Господарського суду Миколаївської області та були примусово утримані державною виконавчою службою з пенсії боржника, яким був позивач, а тому твердження позивача, що вказані кошти набуті та перебувають у Банка без достатніх правових підстав не відповідають встановленим обставинам справи, а тому позовні вимоги щодо стягнення з Банку цих коштів правильно судом першої інстанції залишені без задоволення.

Обґрунтовуючи вимоги позову щодо солідарного стягнення з державної виконавчої служби та Банку компенсації моральної шкоди, позивач зазначав, що незаконним діями відповідачів, які, на його думку знайшли своє підтвердження у примусовому незаконному стягненні з нього протягом 2010-2017 років грошових коштів у розмірі 7891,60 грн. за судовим наказом, виданим господарським судом 03 серпня 2009 року, що призвело до втрати ним працездатності та погіршення стану здоров'я.

Між тим, як встановлено матеріалами справи державна виконавча служба діяла в рамках виконавчого провадження, яке було відкрито за виконавчим листом господарського суду на виконання рішення цього ж суду від 03 серпня 2009 року, а Банк у цьому виконавчому провадженні був стороною - стягувачем.

Відповідно до вимог ст. 4-5 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України.

Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

За приписами ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до ч. ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, сукупність перелічених умов складає загальні підстави для покладення цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної (немайнової) шкоди. Вони є загальними, так як їх наявність необхідна у всіх випадках. Для виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди необхідна наявність наступних вимог: наявність самої моральної шкоди; протиправні дії особи, що заподіяла шкоду; причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи, що заподіяла шкоду та негативними наслідками; вини в заподіянні моральної шкоди.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, а також врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з недоведеності позову щодо вимог про компенсацію моральної шкоди, а відтак й відсутності передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки, як правильно встановив суд, позивачем не надано доказів за правилами ст.ст. 76-83 ЦПК України протиправної поведінки відповідачів та причинного зв'язку з негативними наслідками такої поведінки, а також вини Банку та Центрального ВДВС в заподіянні моральної шкоди позивачу.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду, що позовні вимоги про стягнення з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» безпідставно отриманих коштів в сумі 7 438, 60 грн. та стягнення солідарно з виконавчої служби та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» моральної шкоди, спричиненої їх незаконними діями, наслідком яких стала повна втрата здоров'я, у розмірі 304 500 грн. з рахунків ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на пенсійний рахунок ОСОБА_3 в Управлінні ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про допущені місцевим судом порушення норм матеріального та процесуального права, не можуть бути підставою для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції, оскільки одна частина цих тверджень - є не що інше як інсинуації певних обставин справи, емоції та особисте розуміння скаржником чинного цивільного, господарсько-процесуального законодавства, інша ж їх частина - взагалі бездоказова та зводиться до незгоди з судовим рішенням.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно визначився з характером спірних правовідносин та застосуванням до них норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.