Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 264/268/17

провадження № 61-24886св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Донецький державний університет управління,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Гаврилової Г. Л., Пономарьової О. М., від 22 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Донецького державного університету управління про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати з компенсацією втрати частини доходів у зв'язку із затримкою їх виплати, індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 21 жовтня 2004 року до 26 вересня 2016 року працювала у відповідача на посаді бібліотекаря. 26 вересня 2016 року звільнена за власним бажанням, при звільненні з підприємства роботодавець не провів з нею остаточного розрахунку, не виплатив заробітну плату за період з липня 2014 року по серпень 2014 року у розмірі 4 743, 24 грн. Відповідач має сплатити індексацію заробітної плати у розмірі 641, 87 грн та компенсацію за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 1 177, 32 грн. Крім того, у зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі статей 116, 117 КЗпП України ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки з 27 вересня 2016 року по день винесення рішення суду, виходячи із середньоденного заробітку за останні два календарних місяці у розмірі 151, 28 грн. Також зазначила, що у зв'язку з порушенням права на заробітну плату їй була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінила у 1 000, 00 грн.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за липень та серпень 2014 року у сумі 4 743, 24 грн та компенсацію за порушення трудового законодавства у сумі 257, 35 грн; стягнути заборгованість по індексації заробітної плати у розмірі 276, 36 грн, середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум в період з 27 вересня 2016 року по день винесення рішення та моральну шкоду в розмірі 1 000, 00 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області, у складі судді Іванченко А. М., від 27 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Донецького державного університету управління на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у сумі 4 743, 24 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати у сумі 257, 35 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2016 року по 23 червня 2017 року у сумі 19 796, 85 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду у сумі 500 грн. В решті позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у порушення вимог статей 47, 116 КЗпП України своєчасно не провів розрахунок при звільненні позивача, не виплативши заборгованість по заробітній платі за період липень-серпень 2014 року у розмірі 4 743, 24 грн, і на день ухвалення рішення. Керуючись статями 117, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», районний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у вказаній сумі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також відшкодування моральної шкоди у визначеному судом розмірі.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу Донецького державного університету управління задоволено частково. Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 червня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2016 року по 23 червня 2017 року у сумі 19 796, 85 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 В решті рішення районного суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що Донецький державний університет управління з початком збройного конфлікту на території України в період з липня 2014 року по 18 листопада 2014 року знаходився на тимчасово непідконтрольній Україні території. Сертифікатом Донецької торгово-промислової палати від 18 серпня 2016 року за № 6695 засвідчено настання для Донецького державного університету управління, місцезнаходженням якого є м. Донецьк, форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема, актів тероризму на території Донецької області, які унеможливили сплату податків і зборів у періоді з 01 липня 2014 року по 19 грудня 2014 року. Враховуючи викладене, районний суд дійшов неправильного висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, стягнувши на користь позивача за рахунок відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення у зв'язку наявністю вини роботодавця.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року та залишити в силі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 червня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник стверджує, що при вирішенні даного спору, суд апеляційної інстанції неналежним чином дослідив докази, подані позивачем, не перевірив обставини та не використав усіх принципів здійснення правосуддя у судах. Судом апеляційної інстанції зроблено неправильний висновок, що до спірних правовідносин не застосовуються положення 117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів, як і відсутність самої можливості у роботодавця виплатити заробітну плату, не виключає відповідальності роботодавця. Відповідач був переміщений на контрольовану Україною територію 18 листопада 2014 року і з того часу зобов'язаний був здійснювати всі виплати, у тому числі і погасити заборгованість по заробітній платі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року справу за позовом ОСОБА_2 до Донецького державного університету управління про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати з компенсацією втрати частини доходів у зв'язку із затримкою їх виплати, індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в іншій частині не є предметом касаційного перегляду в силу положень статті 400 ЦПК України.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 в період з 21 жовтня 2004 року по 17 березня 2015 року працювала в Маріупольській філії Донецького державного університету управління на посаді бібліотекаря та в період з 18 березня 2015 року по 26 вересня 2016 року в Донецькому державному університеті управління на тій же посаді. Відповідно до наказу № 152-к від 26 вересня 2016 року позивача звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Згідно довідки, виданої Донецьким державним університетом управління № 178-11 від 25 квітня 2017 року, сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_2 за період роботи липень-серпень 2014 року складає 4 743, 24 грн.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідно до статті 14-1Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Апеляційним судом встановлено, що Донецький державний університет управління з квітня 2014 року по 18 листопада 2014 року знаходився на непідконтрольній державі території, а відновив свою діяльність з 01 грудня 2014 року. Доручення до казначейської служби на виплату заборгованої заробітної плати позивачу з липня 2014 року по серпень 2014 року не подавалось, оскільки документація закладу залишилась на непідконтрольній території.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» територія Донецької та Луганської областей з 07 квітня 2014 року була визначена районом проведення антитерористичної операції.

У період з 27 вересня 2016 року по 23 червня 2017 року проведення антитерористичної операції тривало.

Сертифікатом Донецької торгово-промислової палати від 18 серпня 2016 року за № 6695 засвідчено настання для Донецького державного університету управління, місцезнаходженням якого є м. Донецьк, форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема: актів тероризму на території Донецької області, відсутність ефективного контролю української влади, які унеможливили сплату податків і зборів у періоді з 01 липня 2014 року по 19 грудня 2014 року (а. с. 93) .

На момент видачі сертифіката і до моменту вирішення справи судами на території міста Маріуполя, де відновив свою роботу університет, проводилась антитерористична операція (розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 р. № 1275-р).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки затримка виплати належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача. Належному виконанню роботодавцем своїх обов'язків із виплати заробітної плати працівнику за липень-серпень 2014 року перешкоджали обставини непереборної сили, пов'язані із вчиненням актів тероризму на території Донецької області, проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, настання яких для відповідача підтверджено у встановленому законом порядку. Наявність обставин непереборної сили підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати та виключає відповідальність за порушення строків її виплати.

Із урахуванням встановлених у справі обставин, яким надано належну оцінку апеляційним судом, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки апеляційний суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого і справедливого за даних обставин справи висновку про те, що невиконання відповідачем своїх зобов'язань зумовлено непереборною силою - збройним конфліктом, який відбувається на території Донецької області.

Такого висновку за подібних обставин дійшов Верховний Суд у постановах від 07 лютого 2018 року № 61-584св18 та від 15 серпня 2018 року № 61-7468св18.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта