Постанова

Іменем України

11 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/2347/15-ц

провадження № 61-11336св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року у складі судді Ільченко Н. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Парапана В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання наказу відповідача № 50 від 31 грудня 2014 року в частині його звільнення незаконним, поновлення на роботі на посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної школи у розмірі 10 000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що наказом відповідача № 22 від 05 листопада 2014 року йому було повідомлено про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників, а наказом № 50 від 31 грудня 2014 року його було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень у зв'язку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з 05 січня 2015 року. При звільненні йому не було запропоновано іншої посади згідно зі штатним розкладом управління. Тому його звільнення проведено відповідачем з порушенням вимог статті 42 КЗпП України, без врахування його кваліфікації та продуктивності праці, того, що він є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також з порушенням статті 43 КЗпП України, а саме без отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації на звільнення. У зв'язку з його незаконним звільненням були порушені його законні права, що призвело до моральних страждань, були втрачені нормальні життєві стосунки, а також його звільнення вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя та для працевлаштування.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради № 50 від 31 грудня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_4 з посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень у зв'язку зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 05 січня 2015 року. Поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради. Стягнуто з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 73 978 грн. 40 коп., з відрахуванням податків та обов'язкових платежів, які підлягають утриманню із заробітної плати, та на відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а саме під час здійснення процедури звільнення позивачу не було запропоновано вакантних посад. Враховуючи тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнав позивач, ступінь вини відповідача у спричиненні йому моральної шкоди, суд дійшов висновку про визначення розміру такого відшкодування в сумі 2 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради відхилено. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Оскільки позивач працював у відділі дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, який було ліквідовано, то йому слід було запропонувати посаду у іншому відділі цього ж Управління, або в іншому управлінні Одеської міської ради, а не лише в Управлінні розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 02 березня 2017 року роз'яснено рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року у цивільній справі № 522/2347/15-ц за позовом ОСОБА_4 до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди наступним чином: Якщо це рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради виконати неможливо внаслідок відсутності відділу дозволів та узгоджень, в якому працював позивач ОСОБА_4 та в якому згідно з рішенням суду ОСОБА_4 поновлено на посаді провідного спеціаліста, то слід виходити з положень статті 240-1 КЗпП України.

28 листопада 2016 року Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що позивача звільнено відповідно до норм законодавства. Суди дали неправильну оцінку доводам позивача про його переважне право на залишення на роботі, оскільки надане ним посвідчення від 22 листопада 2004 року не є належним доказом, так як видане з порушенням вимог законодавства. Станом на грудень 2014 року серед працівників, які мали переважне право на залишення на роботі у зв'язку з інвалідністю, позивач був відсутній. Посилання місцевого суду на те, що позивача було звільнено без отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації, суперечить положенням частини п'ятої статті 43 КЗпП України. Крім того, касаційна скарга містить доводи про необґрунтоване стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту моральних та фізичних страждань та не надано доказів на підтвердження зазначених обставин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано справу із суду першої інстанції.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, а судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені у скарзі, є необґрунтованими, а судові рішення ухваленні відповідно до вимог чинного законодавства. Судами дано належну оцінку доводам сторін та доказам, на які вони посилалися. Посвідчення про інвалідність було видано йому відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 12 травня 1994 року, зі змінами, чинними на момент видачі посвідчення. Доводи відповідача щодо неможливості переведення його на іншу роботу є безпідставним та суперечать вимогам трудового законодавства. Рішення суду в частині часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди відповідає статті 237-1 КЗпП України.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року справу № 522/2347/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно з наказом начальника Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради № 20 від 07 серпня 2014 року позивач ОСОБА_4 був прийнятий на роботу на посаду провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень цього Управління з 07 серпня 2014 року.

На виконання протокольного доручення Одеського міського голови ОСОБА_5 від 04 листопада 2014 року № 02.2-15 МГ/220 у зв'язку з оптимізацією структури Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, в.о. начальника цього Управління було видано наказ № 22 «Про скорочення штату працівників через ліквідацію відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради» від 05 листопада 2014 року, згідно з яким 05 листопада 2014 року позивачу було повідомлено про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом відповідача № 27 від 16 грудня 2014 року було скорочено штат працівників відділу дозволів та узгоджень Управління на 9 штатних одиниць, затверджено перелік виключених зі штату посад у зв'язку із скороченням, штатний розпис відділу дозволів та узгоджень Управління з урахуванням виключених зі штатного розкладу штатних одиниць, та затверджено перелік працівників відділу дозволів та узгоджень Управління, які підлягають звільненню у зв'язку із скороченням штату з урахуванням вимог статті 42 КЗпП України, серед яких було зазначено провідного спеціаліста сектору контролю за експлуатацією об'єктів торгівлі та сфери послуг Управління ОСОБА_4

Наказом відповідача № 50 від 31 грудня 2014 року позивача було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради у зв'язку із скороченням штату 05 січня 2015 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Судами встановлено, що відповідач не спростував доводи позивача про те, що при його звільненні з роботи йому не було запропоновано ніякої іншої роботи в Управлінні

розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради згідно із штатним розкладом цього Управління, не повідомлено про можливість взяти участь у конкурсі на заміщення посад держслужбовців. Відповідач не надав суду доказів про відсутність в Управлінні на час проведення звільнення позивача відповідних вакантних посад чи роботи, яку позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо протиправності оскаржуваного наказу № 50 від 31 грудня 2014 року про звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України через скорочення штатів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що згідно з посвідченням серії Б № 154491 від 22 листопада 2004 року позивач є інвалідом 2-ї групи і має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни, й той факт, що посвідчення дійсно було видане позивачу, підтверджується листом начальника Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Одеській області від 19 вересня 2015 року № 14/3-К-144.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни регламентовано затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» від 12 травня 1994 № 302.

Пунктом 2 вказаного Положення (в редакції, що діяла на момент видачі посвідчення) передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно з пунктом 7 цього Положення (в редакції, що діяла на момент видачі посвідчення) «Посвідчення учасника бойових дій» і нагрудний знак видаються органами Міноборони, СБ, Управління державної охорони, МВС за місцем проживання ветерана. «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються пенсіонерам, які отримують пенсії в органах Пенсійного фонду, органами праці та соціального захисту населення, іншим пенсіонерам - органами, в яких вони перебувають на обліку для призначення пенсії.

Пунктом 10 Положення (в редакції, що діяла на момент видачі посвідчення) передбачено, що Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

У відповідності до пункту 12 Положення посвідчення, зазначені в пунктах 3, 4 і 5, зокрема «Посвідчення інваліда війни» видаються інвалідам війни на підставі одного з таких документів: «Удостоверение инвалида Отечественной войны», «Удостоверение инвалида о праве на льготы», для малолітніх в'язнів - «Удостоверение» і довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності, довідки, видані органами Міноборони, МВС, Держспецзв'язку, МНС, СБ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, Мінпраці.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дали оцінку переважному праву позивача на залишення на роботі, оскільки надане ним посвідчення від 22 листопада 2004 року не є належним доказом і видане з порушенням вимог законодавства, є безпідставними, так як даному доказу судами дано належну оцінку. Судами не встановлено обставин, які б свідчили, що посвідчення було видане з порушенням вимог законодавства, зокрема Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, в редакції, яка діяла на момент його видачі.

Посилання у скарзі на те, що станом на грудень 2014 року серед працівників, які мали переважне право на залишення на роботі у зв'язку з інвалідністю, позивач був відсутній, колегія суддів відхиляє, оскільки не включення відповідачем позивача до вказаного списку (переліку) не є беззаперечним доказом відсутності у нього такого права.

Доводи скарги про невідповідність висновку місцевого суду про звільнення позивача без отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації положенням частини 5 статті 43 КЗпП України, за встановлених обставин про порушення прав позивача при його звільненні, на правильність ухваленого рішення не впливає.

Доводи скарги про необґрунтоване стягнення моральної шкоди є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що порушення законних прав позивача, пов'язаних із незаконним звільненням, призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, й з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, суди обґрунтовано виходили з того, що позивачу була спричинена моральна шкода, а її розмір, визначений в сумі 2 000 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов