Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 274/7990/13-ц

провадження № 61-6830св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2006 року станом на 19 квітня 2016 року у розмірі 26 288,69 грн, посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 серпня 2016 року у складі судді Потапової Т. М. позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2006 року в сумі 14 301,94 грн, яка складається з 13 144,70 грн - заборгованості за відсотками, 500 грн - штрафу (фіксованої частини), 657,24 грн - штрафу (процентної складової).

У задоволенні решти позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кошти за кредитним договором у належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та штрафи за прострочення сплати процентів підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 серпня 2016 року скасовано в частині стягнення відсотків за користування кредитом та штрафів й ухвалено в цій частині нове рішення про відмову АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що трирічний строк пред'явлення вимог до боржника закінчився 27 лютого 2012 року. Банк звернувся до суду за захистом порушеного права з позовом лише у грудні 2013 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач.

У листопаді 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні відсотків та штрафів у зв'язку з пропуском позовної давності, оскільки згідно з умовами кредитного договору щомісячні платежі нараховуються до моменту погашення кредиту, який непогашений, тому є підстави стягнути нараховані несплачені суми щомісячних платежів у межах трирічного строку позовної давності.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 274/7990/13-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 28 березня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 4 000,00 грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 48 % річних. Договір складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх обов'язків щодо погашення кредиту станом на 19 квітня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 26 288,69 грн, із яких: 2 586,18 грн - заборгованість за кредитом, 21 974,48 грн - заборгованість за процентами, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 228,03 грн - штраф (процентна складова).

Згідно з заявою позичальника строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, погашення заборгованості за кредитом повинно проводитись щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми витрат.

Відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг строк дії договору становить 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу про закінчення строку дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк.

Згідно з Правилами користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця (пункт 3.1.1). Після закінчення терміну дії відповідна карта продовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнту карти з новим терміном дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення терміну дії) не поступила письмова заява держателя про закриття карткового рахунку, а також при умовах наявності коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по картковому рахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (пункт 3.1.3).

Строк дії кредитної картки ОСОБА_3 установлено до липня 2008 року. Докази про видачу нової картки у матеріалах справи відсутні.

Останній платіж ОСОБА_3 здійснив 27 лютого 2009 року, після чого грошові зобов'язання за договором не виконувались.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності з огляду на те, що останній платіж ним внесений у 2009 році.

Суд апеляційної інстанції встановив, що, звернувшись до суду 25 грудня 2013 року, АТ КБ «ПриватБанк» пропустило трирічну позовну давність.

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Апеляційним судом установлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачу у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для отримання банком процентів за користування кредитом в межах позовної давності є необґрунтованими, оскільки із пропуском позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права.

Посилання касаційної скарги на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові № 6-249цс15 від 02 грудня 2015 року безпідставне, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові № 14-10цс18 від 28 березня 2018 року відійшла від зазначеної правової позиції Верховного Суду України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат