Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 679/1384/15-ц

провадження № 61-18244св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Нетішинського міського нотаріального округу Івтушок Віктор Маркович, виконавчий комітет Нетішинської міської ради Хмельницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області, у складі судді Сопронюк О. В., від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М., від 16 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Нетішинського міського нотаріального округу Івтушок В. М., виконавчий комітет Нетішинської міської ради про визнання недійсним договору довічного утримання та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їх бабуся ОСОБА_8, якій на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1. 02 липня 2008 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений нотаріально, яким все своє майно заповіла позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях кожній. Перед смертю ОСОБА_8 фактично постійно проживала у свого цивільного чоловіка за адресою: АДРЕСА_2, де й померла. Після смерті ОСОБА_8 позивачі дізналися, що 22 жовтня 2010 року між померлою та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання. На думку позивачів, відповідач уклала вказаний договір довічного утримання, не маючи наміру його виконувати, а тому він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Відповідачем не було дотримано умови про матеріальне забезпечення ОСОБА_8, а організацією поховання займалися позивачі.

Позивачі також посилалися на те, що протягом останніх років ОСОБА_8 систематично зловживала алкогольними напоями, причиною її смерті була алкогольна інтоксикація, тому при укладенні договору довічного утримання не в повній мірі усвідомлювала наслідки своїх дій та не могла керувати ними.

Із урахуванням зазначеного, позивачі просили позов задовольнити, визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 22 жовтня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В. М., зареєстрований в реєстрі за № 2091, та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено та не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що у обох учасників правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки саме на момент вчинення правочину. Позивачами також не надано належних доказів, які б свідчили про невиконання умов договору довічного утримання відповідачем. Окрім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що за життя ОСОБА_8 оспорювала договір довічного утримання чи пред'являла претензій з приводу його неналежного виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що посилання позивачів на те, що відповідач, укладаючи договір довічного утримання, не мала наміру виконувати його умови, тобто правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи. Позивачами не надано жодних доказів того, що ОСОБА_8 на час укладення оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

06 червня 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 16 травня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач, як сторона договору довічного утримання належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання, які стосуються матеріального забезпечення відчужувача квартири, а також його поховання після смерті (пункти 6.3, 7 та 8 договору довічного утримання). Заявник також посилається на відсутність розписок, які б підтверджували факт передачі грошових коштів відповідачем відчужувачу квартири у розмірі згідно умов договору довічного утримання. ОСОБА_3 вказує на неправдивість показів свідків щодо обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення. Зазначає, що ОСОБА_8 була особою похилого віку, яка останніх шість років перед смертю страждала на важковиліковні хвороби - хронічний гепатит та хронічний панкреатит, а тому не мала змоги звернутися до суду із відповідним позовом про розірвання договору довічного утримання у зв'язку із його неналежним виконанням. Суди попередніх інстанцій не застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які підлягають до застосування. Не застосовано аналогію права, зокрема положення статті 392 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 не визнається право власності позивачів на спірну квартиру, на яку відповідач набула права незаконно.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

18 липня 2017 року ОСОБА_5 направила до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3 У поданих запереченнях відповідач посилається на те, що оскаржені рішення судів попередніх інстанцій ухвалені із дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права, були ухвалені судами після повного та всебічного з'ясування обставин справи, що мали суттєве значення для її правильного вирішення, а доводи касаційної скарги правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, оскільки позивачі заявили безпідставний позов.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Нетішинського міського нотаріального округу Івтушок В. М., виконавчий комітет Нетішинської міської ради, про визнання недійсним договору довічного утримання та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, щопозивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є онуками ОСОБА_8, а третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6 - її син.

Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області ІвтушкомВ. М. і зареєстрованого в реєстрі за № 2506 02 липня 2008 року, ОСОБА_8 заповіла усе своє майно, що буде належати їй на момент смерті, в рівних долях ОСОБА_3 та ОСОБА_4

22 жовтня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Івтушком В. М., зареєстрований в реєстрі за № 2091.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, а остання зобов'язалася забезпечувати відчужувача довічним утриманням. За цим договором ОСОБА_5 зобов'язалася: в межах вартості матеріального забезпечення довічно утримувати ОСОБА_8, надати останній довічне безоплатне користування всією вищевказаною квартирою, після смерті ОСОБА_8 поховати її з додержанням прийнятих громадських та християнських звичаїв. Право власності на вказану квартиру перейшло до набувача після державної реєстрації цього договору.

На підставі вказаного договору довічного утримання 16 березня 2011 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний № 31700582.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачі не довели наявності підстав для визнання правочину недійсним, а також неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання.

За життя ОСОБА_8 не зверталася до суду, як сторона договору довічного утримання, із відповідним позовом про визнання його недійсним, не заявляла претензій щодо порядку виконання зобов'язань за договором, а доводи касаційної скарги щодо незадовільного стану здоров'я ОСОБА_8 не спростовують її спроможність оскарження в судовому порядку договору довічного утримання.

Судами зроблено обґрунтований висновок відносного того, що факт невиконання чи неналежного виконання стороною договору своїх зобов'язань за цим договором не є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Позивачами не надано належних доказів того, що у момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_8 не розуміла значення свої дій та не могла ними керувати.

Також не було доведено помилки, неправильного сприйняття ОСОБА_8 фактичних обставин правочину, що могло вплинути на її волевиявлення та виступати підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України.

Окрім того, у даній справі за клопотанням представника позивачів ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої не відбулося у зв'язку із неоплатою її вартості (1 683, 37 грн) позивачами, які належним чином були двічі повідомленні про необхідність її оплати (а. с. 237-239, 242-244). Вказане свідчить про відсутність зацікавленості позивачів у проведенні вказаної експертизи та доведенні обставин справи, на які позивачі посилались у позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог оскільки позивачами не доведено обставин, на які вони посилались у заявлених позовних вимогах.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк