Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 642/7967/15-ц

провадження № 61-26214св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В.І., Курило В.М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року у складі судді Вікторова В. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування позову зазначав, що у період з 01 вересня 2007 року до 03 серпня 2015 року перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У липні 2012 року ними за спільні кошти подружжя було придбано 58/100 частин житлового будинку, площею 70,38 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що дійти згоди про поділ майна вони не можуть, ОСОБА_3 просив виділити йому та визнати за ним право власності на ? частину від 58/100 частин (тобто 29/100 частин) зазначеного житлового будинку.

17 листопада 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому посилалась на те, що за час шлюбу нею з ОСОБА_3 було придбано 58/100 частин вищевказаного житлового будинку за 434 000,00 грн.

Із метою придбання зазначеної частини житлового будинку 08 червня 2012 року нею разом із батьком була продана квартира, яка не була спільною сумісною власністю подружжя, а належала на праві власності їй (1/2 частина) та її батькам (1/2 частина), за ціною 284 000,00 грн, що на момент продажу було еквівалентно 35 500,00 дол. США.

У цей же день між нею та її батьком укладено договір дарування грошових коштів на суму 21 250,00 дол. США.

Всі грошові кошти, які нею отримані від продажу квартири та за договором дарування, вона вклала у придбання 58/100 частин житлового будинку на АДРЕСА_1.

З урахуванням оцінки спірного житлового будинку вартість частки ОСОБА_3 у спірному будинку становить 249 282,71 грн, а вартість її частки - 1 153 546,29 грн.

Під час шлюбу подружжям також було придбано побутову техніку та меблі на загальну суму 75 300,00 грн.

Крім того, зазначала, що після розірвання шлюбу їх син проживає разом із нею та перебуває на її утриманні, ОСОБА_3 допомогу на розвиток та утримання дитини не надає, хоча отримав у II кварталі 2015 року сукупний дохід від підприємницької діяльності в розмірі 2 783 117,00 грн.

Вважає, що цей дохід є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними по 1 391 558,50 грн кожному.

Зважаючи на те, що спірний будинок був придбаний за рахунок грошових коштів, які є її особистою власністю, а частка ОСОБА_3 є малозначною та її неможливо виділити в натурі, ОСОБА_4 просила визнати 58/100 частин будинку на АДРЕСА_1 об'єктом її особистої приватної власності, визнати за нею право приватної власності на 58/100 частин будинку з господарськими будівлями, визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на холодильник «ВЕКО», два телевізори «LG», дві шафи-купе, диван, ліжко, мікрохвильову піч «SAMSUNG», комп'ютер «ASUS», очищувач води «AQUASTRONG», загальною вартістю 59 224,00 грн, стягнути з ОСОБА_3 на її користь компенсацію у розмірі 1 171 887,29 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2017 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_3 10/100 частин житлового будинку на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 10/100 частин житлового будинку на АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 48/100 частин житлового будинку на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на холодильник, вартістю 8 000,00 грн, пральну машину, вартістю 3 500,00 грн, телевізор вартістю 16 000,00 грн, телевізор вартістю 2 629,00 грн, шафу-купе вартістю 6 245,00 грн, шафу-купе вартістю 4 900,00 грн, диван вартістю 8 000,00 грн, ліжко вартістю 3 150,00 грн, мікрохвильову піч вартістю 1 200,00 грн, комп'ютер вартістю 2 000,00 грн, очищувач води вартістю 3 600,00 грн, усього на суму 59 224,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію за половину вартості придбаної під час шлюбу побутової техніки та меблів у розмірі 29 612,00 грн.

В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 045,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 827,00 грн та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 2 304,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно, яке просять поділити сторони, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу за правилами глави 8 СК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про поділ одержаних доходів від підприємницької діяльності ОСОБА_3, суд виходив із того, що задекларований ОСОБА_3 у ІІ кварталі 2015 року дохід у розмірі 2 783 117,00 грн не підлягає поділу між подружжям, оскільки сума 2 351 124,00 грн була використана ним для виконання умов господарських договорів у рамках його підприємницької діяльності.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року змінено.

Визнано 41/100 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 41/200 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 75/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 4 628,40 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції,з огляду на недоведеність ОСОБА_4 факту дарування їй батьком грошових коштів у сумі 21 250,00 дол. США, визначив, що її частка в праві власності на спірний житловий будинок становить 75/200 частин, а частина ОСОБА_3 - 41/200 частину, змінив рішення суду першої інстанції у цій частині.

Водночас апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поділу сум, вказаних у податкових деклараціях ОСОБА_3 за ІІ квартал 2015 рік.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема, статей 57, 61, 69, 71 СК України, частин другої статті 364 ЦК України, та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови їй у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким визнати її особистою власністю 58/100 частин спірного будинку та поділити одержані від підприємницької діяльності доходи ОСОБА_3

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшли помилкових висновків про відсутність підстав за задоволення її вимог у повному обсязі.

Судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про поділ спірного будинку та отриманих доходів від підприємницької діяльності, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 552/3833/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 642/7967/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Судами установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2007 року до 03 серпня 2015 року.

Під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 08 червня 2012 року сторони придбали 58/100 частин житлового будинку № 11 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що розташований на АДРЕСА_1, за 484 000,00 грн, що еквівалентно 60 500,00 дол. США.

Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_7

Ухвалюючи рішення про визнання цього житлового будинку у розмірі 20/100 частин спільною сумісною власністю подружжя, а в 38/100 частин - особистою власністю ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що на придбання зазначеного будинку ОСОБА_4 були внесені її особисті грошові кошти, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_2, яка належала їй та її батьку ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності.

Апеляційний суд, встановивши, щовідповідно до договору купівлі-продажу спірний будинок придбаний за 60 500,00 дол. США, з яких лише 17 750,00 дол. США були особистими коштами ОСОБА_4 (29 % від загальної вартості будинку), й особиста частка ОСОБА_4 у праві власності на будинок становить 17/100 частин (58/100 частин х 29 %), а 41/100 частина є спільною сумісною власністю подружжя (тобто частка кожного зі співвласників становить по 41/200 частині), правильно змінив частки сторін у праві власності на цей будинок.

Наявні в матеріалах справи докази належним чином досліджені судом апеляційної інстанціії і їм надана відповідна оцінка.

Аргументи касаційної скарги про те, що спірний будинок є неподільним майном, а тому відсутня можливість виділу і визнання права власності за ОСОБА_3 на його 41/200 частину без його реального поділу і виділу в натурі, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини не були предметом спору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 також посилалась на те, що дохід від підприємницької діяльності ОСОБА_3 за ІІ квартал 2015 року в розмірі 4 000 000,00 грн є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про поділ одержаних доходів від підприємницької діяльності ОСОБА_3, суди виходили із того, що задекларований ОСОБА_3 у ІІ кварталі 2015 року дохід у розмірі 2 783 117,00 грн не підлягає поділу між подружжям, оскільки сума 2 351 124,00 грн була використана ним для виконання умов господарських договорів у рамках його підприємницької діяльності.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 21 квітня 2005 року ОСОБА_3 станом на травень 2015 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем,отримував дохід за зайняття оптовою торгівлею та посередництвом в торгівлі.

Відповідно до поданих податкових декларацій ОСОБА_6 до Західної ОДШ міста Харкова Головного Управління Міністерства доходів у Харківській області як платником єдиного податку - фізичною особою-підприємцем було задекларовано доходи від здійсненої ним підприємницької діяльності:

- за І квартал 2015 року - 1 974 144,00 грн;

- за II квартал 2015 року - 4 757 261,00 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу встановлено, що шлюбні відносини сторони припинили з травня 2015 року.

У частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року, частині четвертій статті 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням вищенаведеного, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову ОСОБА_4 у задоволені вимог про поділ одержаних доходів від підприємницької діяльності ОСОБА_3 з огляду на те, що сторони до травня 2015 року підтримували шлюбні відносини, тобто доходи, які ОСОБА_3 отримував у ІІ кварталі 2015 року, ними використовувалися спільно.

Доводи скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки,що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

До того ж вони були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін в оскарженій частині рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року, оскільки судові рішення в цій частині є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ будинку та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ будинку та одержаних доходів від підприємницької діяльностізалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило