Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3206/18 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І.А.
Є.У.№ 335/944/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Остащенко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_4» про визнання недійсним кредитного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП ОСОБА_4» про визнання недійсним кредитного договору від 23 липня 2007 року № CNL-201/113/2007, укладеного із ЗАТ «ОТП ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «ОТП ОСОБА_4», з підставневідповідності правочину вимогам ст.ст.203, 215, 203 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 №168, оскільки позивач був позбавлений права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого та компетентного вибору. Обставини приховування банком важливої інформації перед підписанням Кредитного договору, невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов фактичним є введенням в оману позивача та нечесною підприємницькою практикою, яке порушує права останньої. Також вважає, що банком не враховані та не роз'яснено йому валютні ризики.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оспорюваний договір кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди щодо усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його змісту та в подальшому виконував його умови; банк надав інформацію стосовно умов кредитування. Позичальник, підписавши кредитний договір, погодився з діючими умовами банківських та супутніх послуг. Перед підписанням кредитного договору він був повідомлений банком про умови кредитування та погодився з ними. Під час укладення кредитного договору позивач знав про умови договору та свідомо погоджувався з ними, про що свідчить його підпис у кредитному договорі. Судовим рішенням від 05 листопада 2012 року з позичальника стягнута вся заборгованість за кредитним договором.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишитися його доводи про не надання Банком йому як споживачеві фінансових послуг у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Судом неповно зясовані фактичні обставини справи, не досліджені докази, які суд витребував у Банку, проте останній вимоги суду не виконав. Суд не дав оцінки доводам позичальника про те, що при укладенні договору ОСОБА_4 ввів його в оману, оскільки під час укладення договору використовував нечесну підприємницьку діяльність, не розяснив йому валютні ризики, що призвело до істотного дисбалансу інтересів сторін договору.

Відзив на апеляційну скаргу від Банку не надходив.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_3 і його представник не зявилися. В день судового засідання через канцелярію суду від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення судового засідання, в якій зазначено, що ОСОБА_3 працює тимчасово в м. Києві, а тому не може бути присутнім у суді, а його представник адвокат ОСОБА_5 знаходиться за межами України. Доказів на підтвердження поважності причин неявки до заяви не додано. Суд визнав причини неявки позивача і його представника в судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду справи в апеляційному порядку.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 23 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «ОТП ОСОБА_4», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CNL-201/113/2007, за умовами якого ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 60 000 доларів США, на споживчі цілі, з датою остаточного повернення кредиту 23 липня 2022 року та сплатою процентів за користування грошовими коштами у фіксованій частині 5,99 % та плаваючої процентної ставки FIDR. Згідно умов договору повернення кредиту та сплати процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів 23 числа кожного місяця (а.с. 7-10).

Відсотки за кредит позичальник повинен сплачувати банку за плаваючою процентною ставкою, яка складається з фіксованої ставки 5,99 % та FIDR, тобто процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. При цьому, в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку, ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому кредитним договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті Банку, а також в приміщенні Банку (як в головному офісі, так і в інших установах Банку) на інформаційних стендах.

Після укладення кредитного договору, між позивачем та Банком укладалися додаткові договори від 03 вересня 2008 року, 22 квітня 2009 року, 23 лютого 2010 року, якими змінювалися, у тому числі, розмір щомісячного платежу, процентної ставки по кредиту і порядок її сплати, визначався порядок вирішення спорів, які виникнуть між сторонами кредитного договору та ін. (а.с. 11-16).

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та оцінених у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами 23 липня 2007 року кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладання кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, додаткових вимог щодо умов договору не заявляла; з нею була проведена переддоговірна робота щодо повідомлення про сукупну вартість кредиту та реальну проценту ставку, що підтверджується підписаним ОСОБА_3 інформаційним листком про умови кредитування з додатками від 23 липня 2007 року (а.с.60). У додатках до договору споживчого кредиту у виді графіку платежів, які підписані позивачем, міститься інформація стосовно умов кредитування, у тому числі про реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту. У п.7.2 кредитного договору міститься положення, що підписанням цього договору сторони підтверджують, що вони повністю ознайомленні та цілком згодні з порядком визначення плати за кредит та окремими елементами цього порядку.

Після підписання договору позивач до 2010 року виконував його умови, проте, у звязку із порушенням графіку погашення кредиту ОСОБА_4 у 2012 році звернувся до суду в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України про дострокове звернення стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2012 року, було задоволено позов ПАТ «ОТП ОСОБА_4» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «ОТП ОСОБА_4» заборгованість за кредитним договором № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року у розмірі 625 013 грн. 75 коп., а також стягнуто з відповідачів судовий збір (а.с. 61-62).

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже зазначеним рішенням, що набрало законної сили 16 листопада 2012 року та яке має преюдиційне значення, встановлено правомірність та дійсність оспорюваного в даній справі кредитного договору .

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15.

Щодо посилань ОСОБА_3 як на одну з підстав недійсності кредитного договору, на введення відповідачем позивача в оману, то суд правомірно визнав їх недоведеними.

Як передбачено ст. 230 ЦК України, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню право чину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно розяснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення право чину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін право чину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Доводи ОСОБА_3 про недійсність вказаного договору у зв'язку з несправедливість його умов через наданням коштів в іноземній валюті суд правомірно визнав безпідставними, оскільки вони не погоджуються із визначеними ст.ст. 11,18 Закону «Про захист прав споживачів» критеріями несправедливості. При цьому суд правильно послався на те, що доводи позивача про неприпустимість надання йому кредитних коштів в іноземній валюті спростовуються положеннями ст.ст. 192, 533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1,4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до яких банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Як визначено ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_4 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 названої норми.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п. «в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_4 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_4 банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення ОСОБА_4 банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Таким чином, розглядаючи справу, суд правильно виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підписуючи договір про надання кредиту, позичальник був ознайомлений з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті.

За вказаних обставин суд обгрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на несправедливість умов договору щодо виконання зобов'язань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Статтею 36 Закону України «Про ОСОБА_4 України» визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_4 Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються ОСОБА_4 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положенню про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління ОСОБА_4 Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв'язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення частини третьої статті 11 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У цій справі суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують. Фактично вони повторюють доводи позивача, якими він обґрунтовував свій позов. Ці докази та обставини були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інших доводів для висновку про неправильне застосування судом при розгляді вимог заявленого позову норм матеріального права або про таке порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору, апеляційна скарга не містить.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді: