Провадження № 2/522/6451/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В. І.,

при секретарі Смоковій А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та згідно уточненої позовної заяви від 16.03.2017 року просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики від 25.03.2013 р. в розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.03.2017 р. складає 2688076 гривень, 3 % річних в розмірі 9000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.03.2017 р. складає 241927 гривень, а разом 2930003 гривні.

(а.с. 33 34)

При цьому посилається на те, що 25.03.2013 р. вона позичила відповідачці гроші у сумі 100000 доларів США. На підтвердження укладання Договору позики та отримання зазначених грошей відповідачка власноручно написала відповідну розписку.

Згідно домовленостей ОСОБА_2 зобовязалася повернути ОСОБА_1 одержані у позику грошові кошти в строк до 25.07.2013 р., але взяті на себе зобовязання не виконала.

У період з 26.07.2014 року по 26.07.2017 року, що складає термін прострочення виконання зобовязань за договором позики, відповідачка крім суми позики в розмірі 100000 доларів США, зобовязана сплатити 3% річних, а саме: 3000 доларів США в рік, виходячи із розрахунку 100000 х 3% : 100, а за 3 роки - 9000 доларів США.

Курс НБУ станом на 16.03.2017 р. за 100 доларів США становить 2688,0768 гривні, отже відповідачка зобовязана сплатити їй борг за договором позики від 25.03.2013 р. в розмірі 100000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.03.2017 р. складає 2688076 гривень, 3 % річних за три роки прострочення зобовязання в розмірі 9000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.03.2017 р. складає 241927 гривень, а разом 2930003 гривні.

В судовому засіданні представник позивача уточнений позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Також представник відповідача надав письмові заперечення на позов.

Вислухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 березня 2013 року між ОСОБА_4, ОСОБА_1 (Позикодавці), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (Позичальник), з другої сторони, був укладений договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 639.

Відповідно до п. 1 Договору Позикодавці передають у власність Позичальника до 25.07.2013 року грошові кошти у розмірі 1079055 гривень, що еквівалентно - 135000 доларів США по курсу НБУ (100 доларів США - 799,30 гривень 25.03.2013 року), таким чином ОСОБА_4 передає 279755 гривень, що еквівалентно 35000 доларів США по курсу НБУ (100 доларів США - 799,30 гривень 25.03.2013 року) та ОСОБА_1 передає 799300 гривень, що еквівалентно 100000 доларів США по курсу НБУ (100 доларів США - 799,30 гривень 25.03.2013 року).

Згідно п. 2 Договору Позичальник зобовязується повернути Позикодавцям одержані у позику грошові кошти до 25.07.2013 року.

У відповідності до п. 3 договору позики, за домовленістю сторін позика ця вважається безпроцентною.

Відповідно до пункту 7 договору позики сторони погодили, що у разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

(а.с. 43 - 44)

Згідно письмової розписки від 25.03.2013 року відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 100000 доларів США. Вказані кошти отримані в борг за договором займу від 25.03.2013 року. Вказану суду відповідач зобовязалася повернути до 25.07.2013 р.

(а.с.127)

25.03.2013 року між ОСОБА_2 (Іпотекодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_1 (Іпотекодержателі), з другої сторони на забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики від 25 березня 2013 року, що зареєстрований в реєстрі за № 639 був укладений договір іпотеки.

Відповідно до п. 2 Договору предметом іпотеки є квартира під № 201 у будинку під № 16/8 по Фонтанській дорозі в м.Одесі, яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 112,0 кв.м., у тому числі житловою - 56,7 кв.м.

Відповідно до п.3 договору іпотеки сторони визначили вартість предмету іпотеки у розмірі 1408214 грн.

Відповідно до п.16 договору іпотеки сторони передбачили, що у разі невиконання Іпотекодавцями у строк до 25.07.2013 року зобов'язання, сторони домовилися про те, що звернення стягнення та реалізація заставленого майна у разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку».

(а.с.45 - 47)

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 08.11.2016 року по справі № 520/8581/16-ц було задоволено позов ОСОБА_1 та було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_1 права на укладання договору купівлі-продажу квартира під № 201 у будинку під № 16/8 по Фонтанській дорозі в м.Одесі та зазначено загальний розмір заборгованості суми стягнення за рахунок предмета іпотеки у сумі 2129859,21 гривень.

(а.с. 48 53)

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.10.2017 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2016 року - скасовано і ухвалено нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 25.03.2013 року, яка станом на 26.07.2016 року становить у розмірі 2129859 (два мільйона сто двадцять дев'ять тисяч вісімсот п'ятдесят дев'ять) грн. 21 коп., що складається з заборгованості за договором позики у розмірі 1079055 (один мільйон сімдесят дев'ять тисяч п'ятдесят п'ять) грн., 3% річних у розмірі 97292 (дев'яносто сім тисяч двісті дев'яносто дві) грн. 33 коп. та інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 953511 (дев'ятсот п'ятдесят три тисячі п'ятсот одинадцять) грн. 88 коп. , звернути стягнення на трикімнатну квартиру, загальною площею 112,0 кв.м., житловою - 56,7 кв.м.,яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 14.12.2009 року , шляхом надання ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1) права на укладання договору купівлі-продажу квартири № 201 у будинку № 16/8 по Фонтанській дорозі в м.Одесі, яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 112,0 кв.м., у тому числі житловою - 56,7 кв.м. на користь будь-яких осіб у відповідності до процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 3501362 (три мільйона п'ятсот одна тисяча триста шістдесят дві ) грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення всіх мешканців з квартири № 201 у будинку № 16/8 по Фонтанській дорозі в м.Одесі відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6890 гривень.

Як вказано в мотивувальній частині рішення суду 20 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги (цесія), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №1965.

Відповідно до умов вказаного договору Цедент - ОСОБА_4 передає, а Цесіонарій - ОСОБА_1 приймає право вимоги за Договором позики від 25 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 639, в частині де Позикодавцем є Цедент, а боржником - ОСОБА_2.

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання по поверненню позики не виконала, станом на 26.07.2016 р. Виникла заборгованість у розмірі 2129859,21 гривень, з яких: 1079055 гривень - сума основного боргу; 97292,33 гривень - сума 3 % річних ; 953511,88 гривень - сума індексу інфляцій , що підтверджується розрахунком заборгованості , з яким ОСОБА_2 погодилася та в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржила.

(а.с. 128 130)

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 526 ЦК України Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правового висновку, зробленого ВСУ від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 про стягнення боргу за договором позики було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, судом встановлено, що позивачка вже зверталася до суду з позовом до відповідачки, в якому просила в рахунок погашення боргу за договором позики від 25.03.2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки та Апеляційним судом Одеської області прийнято рішення про часткове задоволення позову. Отже позивачка повторно звертається до суду з позовом з приводу стягнення з відповідачки заборгованості за тим самим договором позики від 25.03.2013 року.

Таким чином, суд вважає, що за вказаних обставин, та з метою не допущення подвійного стягнення за одним тим самим грошовим зобовязанням, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси.

Повний текст судового рішення виготовлено 21.12.2018 року

Суддя В.І. Загороднюк

05 грудня 2018 року