Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 569/11803/15-ц

провадження № 61-31020св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2016 року у складі судді Діонісьєвої Н. М. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Гордійчук С. О., Хилевич С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання у власність.

Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 1701/0508/76-001, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 48 000,00 дол. США з розрахунку 11,90 % річних на строк з 28 травня 2008 року до 27 травня 2038 року.

На забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_4 за договором іпотеки від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1 передала в іпотеку належне їй майно: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 40,2 кв. м, житловою площею 26,0 кв. м.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001 та іпотечним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, а тому представник позивача в рахунок погашення заборгованості просив задовольнити позовні вимоги та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на іпотечне майно.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач вже використав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, а тому заявлені позовні вимоги є подвійним стягненням, що суперечить вимогам цивільного законодавства та умовам іпотечного договору. Позивач не позбавлений можливості після закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» знову звернутися до виконавчої служби для примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 14 січня 2015 року № 50, вчиненого на іпотечному договорі від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1 про звернення стягнення на майно.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 02 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».

Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1, укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк», а саме: на двокімнатну квартиру № 12 у будинку № 8 на вул. Корольова у м. Рівному, загальною площею 40,2 кв. м, житловою площею 26,0 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_4, у рахунок погашення її заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001 у розмірі 943 824,03 грн, у тому числі: 835 045,31 грн - тіло кредиту; 108 778,72 грн - відсотки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки - квартиру № 12 у будинку № 8 на вул. Корольова у м. Рівному, яка належить на праві власності ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 02 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом, про який просить позивач. Матеріали справи не містять згоди іпотекодавців на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки можливе як за допомогою позасудового врегулювання, так і за рішенням суду.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 надала заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд встановив, що 28 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 1701/0508/76-001, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 48 000,00 дол. США зі сплатою 11,90 % річних та строком повернення до 27 травня 2038 року.

На забезпечення виконання позичальником умов цього договору 28 травня 2008 року було укладено іпотечний договір № 1701/0508/76-001-Z-1, згідно з яким іпотекодавець ОСОБА_4 передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 40,2 кв. м, житловою площею 26,0 кв. м.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001 та іпотечним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань, утворилася заборгованість за вищезазначеним кредитним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості, розмір якої станом на 28 липня 2015 року становить 943 824,03 грн.

14 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 50, за яким запропоновано звернути стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, у рахунок погашення її заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 604 439,10 грн.

07 травня 2015 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 50, виданого 14 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., про звернення стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, у рахунок погашення її заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 604 439,10 грн.

09 березня 2016 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, яким передбачено, що в період дії цього Закону не може відбуватися звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що позичальник не виконував належним чином умови кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ПАТ «Дельта Банк» має право захистити свої порушені права кредитора щодо виконання боржником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 11 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у т. ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Згідно з пунктом 12 договору іпотеки, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та спростовує доводи касаційної скарги.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Доводи касаційної скарги про необхідність скасування рішення суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки рішення суду скасоване судом апеляційної інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв А. О. Лесько С. П. Штелик