Дата документу 19.12.2018 Справа № 310/1248/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1307/18 Головуючий у 1-й інстанції: Черткова Н.І.
Є.У.№ 310/1248/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Кулабухова І.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 вересня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначав, що 14 березня 2008 року сторони уклали договір відновлювальної кредитної лінії №2203/1136, за умовами якого відповідач отримав кошти у розмірі 750 000,00 грн. з виплатою 18,2 % річних зі строком повернення не пізніше 13 березня 2018 року. На порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, станом на 30 січня 2018 року має заборгованість у сумі 899 401,06 грн., із яких: за основним боргом - 712 495,90 грн., за відсотками - 186 905,16 грн. У зв'язку із порушенням умов договору позичальник має також сплатити пеню у розмірі 171 403,38 грн., інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 774 468, 18 грн. та три відсотки річних від суми заборгованості у розмірі 117 722,88 грн., а всього загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 1 962 995,50 грн.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором № 2203/1136 від 14.03.2008 року у розмірі 1 673 869, 24 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі 25 108, 03 грн.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» пені у розмірі 171 403,38 грн. та трьох процентів річних від суми заборгованості у розмір 117 722,88 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зібраними у справі доказами підтверджено неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, а тому на користь Банку підлягає стягненню сума основного боргу і відсотки за кредитом. Вимоги Банку про стягнення пені задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р. №1669-УП встановлено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями, заборонено на час проведення антитерористичної операції нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року за населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів переліку, де проводиться антитерористична операція. Позивачем не надано розрахунку пені. Вимоги банку про нарахування штрафних санкцій, передбачених ст.625 ЦК України також не підлягають задоволенню. оскільки умовами договору передбачена інша відсоткова ставка за кредитом і інша відповідальність за порушення позичальником умов договору.

В апеляційній скарзі Банк зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягнення пені, інфляційних втрат і 3% річних, стягнення яких передбачено ст.625 ЦК України. Наданими позивачем доказами підтверджено, що нарахування пені проведено до 14 квітня 2014 року, а нарахування 3% річних і інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За змістом ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам.

Встановлено, що 14 березня 2008 року сторони уклали договір відновлювальної кредитної лінії № 2203/1136, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 750 000,00 грн. із зобов'язанням погасити суму кредиту не пізніше 13 березня 2018 року, а також сплачувати 18, 2 % річних (а.с.21).

Судом установлено, що позивачем всі зобов'язання за договором були виконанні належним чином, а саме відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 750 000,00 грн., що підтверджується витягом із банківського рахунку позичальника (а.с.8-20).

Відповідно до п. 3.3.1 вказаного договору, відповідач зобов'язався повернути кредит у розмір 750000,00 грн., своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по вказаному договору сплатити штрафні санкції згідно договору.

Відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання перед позивачем належним чином не виконує, станом на 30 січня 2018 року заборгованість за кредитним договором становить 1 962 995,50 грн., із яких: за основним боргом 712 495,90 грн., заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 186 905,16 грн., пені, нарахованої станом 13.04.2014 року у розмірі 171403,38 грн., інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 774468,18 грн. та трьох відсотків річних від суми заборгованості у розмірі 117722,88 грн. (а.с.5-7).

Установивши, що позичальник допустився порушень умов кредитного договору, припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, суд першої інстанції на підставі ч.2 ст.150 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми основного боргу і відсотків за користування кредитом.

З такими висновками суду першої інстанції погодився позивач і не оскаржив у цій частині рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість вимог банку в частині стягнення пені і компенсаційних виплат, передбачених ст.625 ЦК України.

Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11).

Попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Статтею 617 ЦК встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми ст. 625 ЦК, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов'язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК).

Верховний Суд висловив свою правову позицію щодо природи 3% річних та інфляційних втрат, що їх нараховують відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (ЦК) в разі невиконання зобов'язання. На думку Суду, формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язують із індексом інфляції, орієнтує на їх компенсаційний, а не штрафний характер. Тому 3% річних не є неустойкою у розумінні статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання.

Унаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Постанова ВСУ від 26.04.2017 № 3-1522гс16.

Аналогічне положення міститься у постанові Верховного суду України від 19.10.2016 р. у справі №6-2129цс16.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3-х % річних виникає з таких підстав: розмір процентів за порушення грошового зобов'язання є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів; входить до складу грошового зобов'язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника; не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК; до цих правовідносин застосовується загальний строк позовної давності - три роки; право на позов про стягнення інфляційних втрат і З % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог в частині стягнення 3% річних і інфляційних втрат не ґрунтуються на законі.

Не відповідають вимогам закону і матеріалам справи і висновки суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені.

Відповідно до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Під час розгляду справи, судом не повністю досліджені матеріали справи та не з'ясовано, що сума пені була нарахована на суму боргу, яка виникла до 14 квітня 2014 року (розрахунок додається).

В матеріалах справи відсутня будь-яка інформація стосовно витребування судом пояснення щодо строку нарахування пені або надання виписок за кожен день прострочення пені в розмірі 0.04% від суми несплаченого платежу нарахованої відповідно до умов п.5.2. Кредитного договору № 2548 від 06.03.2007 року.

Обмежившись посиланням на відсутність доказів щодо порядку нарахування пені, суд допустився порушень ч.5 ст.12 ЦПК України, якою передбачено, що зберігаючи об'єктивність і неупередженість, суд повинен сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Натомість, суд не дослідив у повному обсягу всі матеріали справи та не запропонував позивачеві обґрунтувати порядок і строки нарахування пені. Проте, із доданих до апеляційної скарги розрахунків вбачається, що нарахування Банком пені було здійснено за порушення боржником кредитних зобов'язань на суму боргу, яка виникла до 14 квітня 2014 року.

За вказаних обставин в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову і відшкодування понесених банком судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задовольнити.

Заочне рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 вересня 2018 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову і розподілу судових витрат скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» пеню за кредитним договором №2203/1136 від 14 березня 2008 року, визначену станом на 14 квітня 2014 року у загальному розмірі 171 403, 38 грн., інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 774 468, 18 грн., три проценти річних від суми заборгованості - 117 722, 88 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції змінити, визначивши загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України » у сумі 1 962 995, 50 грн. (один мільйон дев'ятсот шістдесят дві тисячі дев'ятсот дев'яносто п'ять гривень 50 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» компенсацію судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції в загальній сумі 73 612, 33 грн. (сімдесят три тисячі шістсот дванадцять гривень 33 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: