Р І Ш Е Н Н Я Справа № 200/9762/18

Ім'ям України Провадження № 2/200/3000/18

28 листопада 2018 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Литвиненка І.Ю.,

при секретарі - Власенко К.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому прохало стягнути з нього заборгованість за кредитним договором № 542302392 від 24 травня 2013 року, яка становить 62200 гривень 58 копійок, а також судовий збір у розмірі 1762 гривні (а.с. 2-3).

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі кредитного договору № 542302392, що укладений 24 травня 2013 року з ТОВ «ФК «ЦФР», ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 26000 гривень з процентною ставкою 0,01% річних строком на 24 місяці. Відповідач зобов'язувався погашати кредит, сплачувати відсотки за користування ним у терміни та на умовах, передбачених договором. ТОВ «ФК «ЦФР» свої зобов'язання виконало, видавши ОСОБА_2 кошти. Однак відповідач своїх обов'язків за угодою не виконав, оскільки кредитні кошти в повному обсязі не повернув. 14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір про відступлення права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 542302392 від 24 травня 2013 року, на підставі якого воно отримало право на стягнення з відповідача на свою користь боргу. За період часу 2014-2018 року за відповідачем утворилася заборгованість, яку позивач прохає стягнути із ОСОБА_2, у сумі 62200 гривень 58 копійок, що складається із неповрнутих грошових коштів у розмірі 12261 гривні 28 копійок; заборгованості несплачених відсотків у розмірі 3 гривень 64 копійок; заборгованості плати за управління кредитом у розмірі 36935 гривень 66 копійок; пені розмірі 13000 гривень (а.с. 2-3). Судові витрати по справі становлять 1762 гривні (а.с. 1).

Ухвалою суду від 22 червня 2018 року по справі відкрито провадження, підготовче судове засідання призначено на 11 липня 2018 року на 09 годину (а.с. 33).

01 серпня 2018 року до канцелярії суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач прохає відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на наступне. По-перше, він отримав лист із суду з ухвалою про відкриття провадження та призначення підготовчого судового засідання у справі на 11 липня 2018 року вже після його проведення, а саме: 24 липня 2018 року, а також кількість отриманих ним додатків не співпадало із кількістю, зазначеною у позові. Станом на час звернення позивача до суду з позовом до нього вважає, що даний кредитний договір вже є припиненим. Також зазначив, що його не було письмово повідомлено про заміну кредитора у зобов'язанні та позивачем не доведено, що ним отримано право вимоги саме за кредитним договором № 542302392 від 24 травня 2013 року. Не доведено також, що у відповідача є заборгованість за вказаним кредитним договором, в той час, як він має квитанції на загальну суму 28301 гривень про сплату ним сум за кредитним договором. Разом з тим, письмово зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо виконання умов за кредитним договором по всім видам зобов'язання, оскільки початок останнього строку позовної давності починається із 29 травня 2015 року і до 29 травня 2018 року, а позивач звернувся до суду 06 червня 2018 року. Спираючись на норми ч. 4 ст. 612 ЦК України, вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора(а.с. 38-42).

21 серпня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що повідомлення про переуступку права грошової вимоги відповідачу направлено простою кореспонденцією через відділення пошти, оскільки чинним законодавством України не передбачено обов'язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. При умові, що відповідач не отримав з будь-яких причин повідомлення про відступлення права вимоги, він не звільняється від свого зобов'язання по сплаті кредитних коштів перед первісним кредитором. Пунктом 11 кредитного договору № 542302392 від 24 травня 2013 року передбачено, що відповідач надав згоду на заміну кредитора, внаслідок чого первинний кредитор приймає про це рішення та не потребує додаткової згоди боржника, а тому доводи відповідача про відсутність в матеріалах справи рішення про заміну сторони в кредитному договорі є безпідставними. Відповідно до п. 4 вказаного кредитного договору, надання кредиту здійснюється за конкретних умов, відповідно до яких відповідач для погашення кредитної заборгованості повинен був сплатити 50962 гривні 88 копійок, проте внаслідок недобросовісного та неповного виконання кредитних зобов'язань відповідачу додатково була нарахована пеня. Щодо заяви відповідача про застосування при вирішенні позову строків позовної давності зазначив, що про порушення свого права позивач дізнався лише з моменту укладення договору про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором 14 липня 2017 року, а тому, перебіг позовної давності відраховується з дати укладення договору відступлення вимоги, а саме: з 14 липня 2017 року. Отже, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав в межах строків загальної позовної давності, яка становить 3 роки. Через це заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. (а.с. 65-68).

19 вересня 2018 року відповідач звернувся до суду із додатковою заявою про застосування позовної давності по кредитному договору, в якому посилається на норми ст. 252 ЦК України, за якою заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а тому перебіг строку позовної давності починається з 29 травня 2015 року і спливає 29 травня 2018 року (а.с. 85-87).

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, посилаючись на те, що юристи компанії перебувають у м. Броварах Київської області, а тому, їх участь у судовому засіданні потребує додаткових витрат. Прохав розглянути справу за відсутності представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 94).

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Наполягала на задоволенні заяви про застосування строків позовної давності та відмові у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Перевіривши фактичні обставини справи наданими сторонами письмовими доказами, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 травня 2013 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 542302392, відповідно до якого відповідачу надано кредитні кошти у сумі 26000 гривень з процентною ставкою 0,01% річних, строком на 24 місяці (а.с. 4). ОСОБА_2 зобов'язався вносити плату за кредитом на поточний рахунок кредитодавця. Відповідно до умов п. 11 вказаного договору, підписанням цього договору позичальник надав згоду на заміну кредитодавця на нового кредитодавця, що передбачає перехід всіх прав (відступлення всіх прав вимоги) та перехід всіх обов'язків (переведення всіх боргів) кредитодавця до іншої особи. У разі прийняття кредитодавцем рішення про зазначену заміну сторони за цим договором, додаткова згода від Позичальника не вимагається. З додатку до кредитного договору вбачається, що сума для повного погашення заборгованості становить 50962 гривні 88 копійок (а.с. 5). Відповідно до графіку руху коштів по кредиту, наданого ТОВ «ФК «ЦФР», ОСОБА_2 сплачено коштів на загальну суму 28301 гривня (а.с. 11-12). 14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 20170714 (а.с. 71-80). Відповідно до реєстру боржників позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_2 на суму, яка згідно з розрахунком заборгованості, становить 62200 гривень 58 копійок та складається із заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 12261 гривні 28 копійок; заборгованості за відсотками у розмірі 3 гривні 64 копійки; заборгованості за платою з управління кредитом у розмірі 36935 гривень 66 копійок; пені у розмірі 13000 гривень (а.с. 81-83, 13). 21 липня 2017 року позивач повідомив ОСОБА_2 про відступлення права вимоги до нього первинним кредитором (а.с. 14).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.Згідно з вимогами ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Нормою ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно з приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Таку правову позицію висловив у своїй постанові ВС України у справі № 6-80цс13 від 25 вересня 2013 року. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.Нормою частини 1 ст. 549 встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_2 24 травня 2013 року укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав у строкове користування грошові кошти у розмірі 26000 гривень. Позичальник умови договору належним чином не виконав, в результаті чого за ним утворилася заборгованість. 14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги, у зв'язку з чим позивач набув право вимагати стягнення з відповідача заборгованості за кредитом.

Вивчивши зміст даного правочину - кредитного договору, аналізуючи складові розрахунку заборгованості, який надано позивачем, суд приходить до висновку, що заборгованість за управління кредитом становить левову частку від загальної суми заборгованості, а заборгованість за відсотками є дуже незначною. Тому очевидним є те, що умови кредитного договору у частині плати коштів за управління кредитом заздалегідь були кабальними, оскільки жодних доказів про будь-які дії кредитора з обслуговування кредиту, при стягненні коштів у такому розмірі, який перевищує суму виданого кредиту, суду не надано. Матеріалами справи не підтверджується те, що кредитор, надавши позичальнику грошові кошти у тимчасове платне користування, здійснював якісь дії з їх управління чи обслуговування. Через це суд приходить до висновку, що правочин в частині сплати позичальником коштів кредитору за начебто управління кредитом, не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, які декларовано - обслуговування кредиту, тобто наслідки, які обумовлені ним. Тому правочин у вигляді кредитного договору в частині сплати позичальником коштів за управління кредитом є нікчемним, оскільки з боку позичальника він не був спрямований на реальне настання тих наслідків, що обумовлені ним. Спираючись на норми ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд застосовує наслідки недійсності цього нікчемного правочину з власної ініціативи, через що вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості за управління кредитом задоволенню не підлягає.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з позичальника пені за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 13000 гривень, суд вважає, що стягнення пені підлягає частковому задоволенню. Так, згідно з наданими представником позивача доказами, розмір сплачених позичальником кредитору коштів, становить 28301 гривню. Таким чином, кредитні кошти, які надані йому у тимчасове користування, ним повернуто у повному обсязі. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає, що при повному поверненні позичальником кредитних коштів розмір неустойки, який дорівнює половині суми коштів, яка отримана у тимчасове користування позичальником, є надмірним. Через те, що розмір неустойки є надмірним, суд доходить до висновку, що внаслідок невиконання з боку позичальника умов кредитного договору, розмір заподіяних ним збитків не є настільки значним для стягнення пені у розмірі, який дорівнює половині суми, отриманої в кредит. Спираючись на норми ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд зменшує розмір неустойки до суми у 1300 гривень, яку вважає достатньою для відшкодування завданих кредитору неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору.

Суд не може погодитись із доводами представника відповідача щодо застосування при вирішенні спору норм, передбачених ч. 4 ст. 612 ЦК України, якими встановлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Первинний кредитор передав своє право вимоги про стягнення заборгованості з відповідача позивачу в межах загального строку позовної давності, а позивач, який на підставі договору з первинним кредитором про відступлення прав вимоги набув право вимоги до ОСОБА_2, звернувся з вимогою до відповідача і таким чином, з боку позивача прострочення не було, а отже, прострочення кредитора, яке передбачено нормою ч. 4 ст. 612 ЦК України, не відбулось.

Також, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, керуючись ст. 261 ЦК України, оскільки позивач дізнався про порушення свого права лише після укладення договору про відступлення права вимоги 14 липня 2017 року, що документально підтверджується письмовими доказами, які містяться у матеріалах справи, і таким чином звернувся до суду за захистом своїх інтересів у межах зазначеного строку позовної давності.

На виконання приписів ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати у розмірі 1762 гривень (а.с. 1).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 213-215, 258, 265, 280, 288-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 542302392 від 24 травня 2013 року, що виникла за 2014-2018 роки і складається із боргу з неповернутих кредитних коштів у сумі 12261 гривня 28 копійок, несплачених відсотків у сумі 3 гривні 64 копійки та пені у сумі 1300 гривень, судові витрати у сумі 1762 гривні, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 15326 гривень 92 копійки.

У задоволенні позовних вимог у іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів зо дня його проголошення, а особами, що не брали участь у розгляді справи - протягом тридцяти днів зо дня отримання його копії, через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили протягом тридцяти днів зо дня його проголошення або протягом тридцяти днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, що не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя І.Ю. Литвиненко