Провадження №2/521/1322/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Поліщук І.О.,

при секретарі - Бєрової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2, Малиновського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області про зняття з реєстрації місця проживання, виселення та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Представник Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2, Малиновського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області про зняття з реєстрації місця проживання, виселення та витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просить суд зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: квартира АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1; витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради (); визначити порядок виконання рішення суду, зазначивши, що воно є підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, а також стягнути з відповідача судові витрати на користь Одеської міської ради у розмірі 1378 гривень. Свій позов обґрунтовують тим, що 18.03.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення у справі № 1519/2-12/11 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та присвоєння окремої поштової адреси, яким позовні вимоги позивача було задоволено у повному обсязі. 15.03.2016 року ухвалою апеляційного суду Одеської області вищезазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Таким чином, на сьогоднішній день скасовано документ, який був підставою набуття гр. ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру. Крім того, позивач зазначає, що третя особа ніколи не була власником кв. АДРЕСА_1, шо підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016 року, в якому зазначено, що такі доводи не підтверджуються матеріалами справи та належними документами. Так, ОСОБА_2 не тільки самочинно реконструював сарай, переобладнавши його в окрему квартиру, а й незаконно заволодів об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Безпідставне незаконне заволодіння вищезазначеною особою сараєм за вказаною адресою прямо порушує вищезазначені норми законодавства, та порушує правомочності Одеської міської ради щодо користування, розпорядження об'єктом комунальної власності, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної квартири на сьогоднішній день за договором дарування від 03.10.2014 року є ОСОБА_1. Таким чином, спірне нерухоме майно було незаконно відчужено іншому власнику. Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ, весь житловий і нежитловий фонд міста Одеси був переданий у власність територіальної громади міста, тобто в комунальну власність, зазначений сарай АДРЕСА_1 було прийнято у комунальну власність територіальної громади м. Одеси. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Представник позивача зазначає, що рішення про передачу у власність сараю за адресою: АДРЕСА_1, Одеською міською радою не приймалось. Таким чином, ОСОБА_2 незаконно заволодів комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, а саме сараєм в будинку АДРЕСА_1 та й в подальшому здійснив його відчуження. Отже, квартира АДРЕСА_1 підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння. Крім того, представник позивача в своєму позові вказує, що ОМР як власник спірного комунального майна територіальної громади м. Одеси вважає, що ОСОБА_1 підлягає зняттю з реєстрації місця проживання та виселенню з квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала вказуючи, що підстав для задоволення позову не вбачається. Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просила в задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 про зняття з реєстрації місця проживання, виселення та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити. В своєму відзиві на позовну заяву сторона відповідача вказувала, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016 р. по справі № 1519/2-12/11, яке є чинним, встановлено, що громадянин ОСОБА_2 є співвласником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07.08.2008 року та витягом з реєстру від 15.09.2008 року. З технічного паспорту КП «ОМБТІ та РОН» та технічного висновку приватного підприємства «Відкриття» вбачається, що ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 здійснив самочинне будівництво двоповерхового приміщення площею 60 кв.м. В справі відсутні докази існування сараю, та переобладнання його в житлове приміщення. Тобто, в жодному документі не йдеться про те, що громадянин ОСОБА_2 незаконно заволодів майном, що належало на праві власності відповідачу - Одеській міській раді. Виходячи із наявних документів ОСОБА_2 був власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, разом із іншими членами його родини та здійснив її перебудову та збільшення своєї частки та в цій квартирі та отримав окрему адресу на зазначену будову. Тобто ОСОБА_2 жодним чином не привласнив майно, що належало громаді. Він лише порушив будівельні норми та стандарти при проведенні оформлення права власності на збудоване ним майно та провів оформлення зазначеного об'єкту без оформлення та виділення земельної ділянки під нього. ОМР не надано до суду в якості підтвердження, заявлених ним позовних вимог жодного документу, яким встановлена його власність на квартиру АДРЕСА_1, та те, що він якимсь чином передавав зазначене майно громадянину ОСОБА_2. Крім того, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, відповідно до укладеного на його користь договору дарування, що складений та завірений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горланем М.А. 03.10. 2014 року та внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ запису 7218386). Тобто, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 за підставами, що не суперечать нормам діючого законодавства, а саме на час укладення договору дарування, як Дарувальник так і Обдаровуваний мали всі, передбачені законом права, на укладення договору дарування. На час укладення договору дарування Дарувальник - ОСОБА_2 був власником спірної квартири і, крім того, залишався ним до моменту передачі свого майна ОСОБА_1 і його право власності на зазначену квартиру не було скасоване в установленому законом порядку. Так, відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016 р. в резолютивній частині вказано про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. Однак в зазначеному рішенні не йдеться про скасування реєстрації права власності на цю квартиру, а тим більш про визнання недійсним будь -яких правочинів, що буди укладені із зазначеною квартирою її власником. Також, станом на сьогодні договір дарування спірної квартири від 03.10.2014 року не був визнаний недійсним або нікчемним в установленому законом порядку.

Третя особа - ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Третя особа - Малиновський РВ ГУ ДМС України в Одеській області в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 07 серпня 2008 року начальником УЖКГ та ПЕК було видано свідоцтво про право власності на житло №3-27240, згідно якого квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності в рівних частках належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2. 15.09.2008 року дане свідоцтво було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», згідно якого ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками 1/3 частини квартири АДРЕСА_2.

З повідомлення заступника начальника Одеської дирекції Поштамт - Центр поштового зв'язку №1 УДППЗ «Укрпошта» від 26.11.2008 року №07-31/3163 на ім'я ОСОБА_2 вбачається, що вважається можливим присвоїти приватній житловій будівлі поштову адресу: АДРЕСА_1.

03.10.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горлачем М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1131, згідно якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_1, прийняв безоплатно у власність (в дар) належну дарувальнику на праві особистої приватної власності квартиру під АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 60,0 кв.м, у тому числі житловою площею 27,5 кв.м. Відчужуваний дарунок належить дарувальнику на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2011 року, у справі №1519/2-12/11, яке набрало законної сили 28 березня 2011 року.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.10.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03.10.2014 року на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2011 року скасовано. В задоволені позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, що складається з приміщень: двох житлових кімнат - 16,3 кв.м, 11,2 кв.м, кухні 10,3 кв.м, туалету 1,4 кв.м, ванної кімнати - 3,1 кв.м, коридор - 3,0 кв.м та 14,7 кв.м, та надання будівлі окремій поштовій адресі відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради судовий збір в сумі 1 339 гривень 80 копійок.

Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. N 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл. селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Також даною статтею встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч. 5 статті). Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до п. 21 вищевказаної постанови Пленуму спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Пунктом 22 вищевказаної постанови Пленуму N 5 передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Статтею 388 ЦК України передбачене право власника витребувати майно від добросовісного набувача у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 388 ЦК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Як встановлено в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016р. по справі № 1519/2-12/11, яке є чинним громадянин ОСОБА_2 є співвласником 1/3 частини квартири 7, за адресою АДРЕСА_1. що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07.08.2008 року та витягом з реєстру від 15.09.2008 р. З технічного паспорту КП «ОМБТІ та РОН» та технічного висновку приватного підприємства «Відкриття» вбачається, що ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 здійснив самочинне будівництво двоповерхового приміщення площею 60 кв.м. В справі відсутні докази існування сараю, та переобладнання його в житлове приміщення.

Відповідно до вимог п.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Тобто, в жодному документі не йдеться про те, що громадянин ОСОБА_2 незаконно заволодів майном, що належало на праві власності відповідачу - Одеській міській раді. Виходячи із наявних документів ОСОБА_2 був власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 разом із іншими членами його родини та здійснив її перебудову та збільшення своєї частки та в ній квартирі та отримав окрему адресу на зазначену будову. Тобто ОСОБА_2 жодним чином не привласнив майно, що належало громаді. Він лише порушив будівельні норми та стандарти при проведенні оформлення права власності на збудоване ним майно та провів оформлення зазначеного об'єкту без оформлення та виділення земельної ділянки під нього.

Відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, відповідно до укладеного на його користь договору дарування, що складений та завірений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горланем М.А. третього жовтня 2014 року та внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ запису 7218386). Тобто, Відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 за підставами, що не суперечать нормам діючого законодавства, а саме на час укладення договору дарування, як Дарувальник так і Обдаровуваний мали всі, передбачені законом права, на укладення договору дарування.

На час укладення договору дарування Дарувальник - ОСОБА_2, був власником спірної квартири і крім того, залишався ним до моменту передачі свого майна Відповідачу і його право власності на зазначену квартиру не було скасоване в установленому законом порядку. Так, відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016 р. в резолютивній частині вказано про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. Однак в зазначеному рішенні не йдеться про скасування реєстрації права власності на цю квартиру а тим більш про визнання недійсним будь-яких правочинів, що буди укладені із зазначеною квартирою її власником.

Також станом на сьогодні договір дарування спірної квартири від 03.10.2014 року не був визнаний недійсним або нікчемним в установленому законом порядку.

Приписами ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ОСОБА_2 в 2008 році збудував та на підставі рішення суду від 18 березня 2011 року відкрито оформив право власності на квартиру АДРЕСА_1, яку прибудував до своєї частини квартири АДРЕСА_2, що розташована зі тією ж адресою. Відкрито володів зазначеним майном та маючи всі правові підстави передав квартиру в дар своєму онуку - ОСОБА_1, який також чесно та відкрито володіє зазначений майном до теперішнього часу сплачує за нього всі необхідні комунальні платежі.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Зазначене може відбутися лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, суд не знаходить підстав в задоволенні позовних вимог.

Стосовно позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання та виселення ОСОБА_7 суд дійшов наступних висновків.

Закон України від 11.12.2003 року № 1382 1У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З цих підстав суд приходить до висновку, що вимога про зняття особи з реєстрації місця проживання є безпідставною, оскільки ст.16 ЦК України не передбачено способу захисту цивільного права як зняття особи з реєстраційного обліку.

Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майно. Пред'являючи вимог про виселення позивача, Одеська міська Рада вказувала, що являється власником нежитлового приміщення сараю, за адресою АДРЕСА_1 який незаконно був переобладнаний у приміщення квартири АДРЕСА_1 за цією ж адресою. Оскільки в ході розгляду справи, представником ОМР не надано суду документів, підтверджуючих право власності на вказаний сарай, то вимоги про виселення відповідача з вказаного об'єкту задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 92, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 387-388 України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2, Малиновського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області про зняття з реєстрації місця проживання, виселення та витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками процесу до апеляційного суду Одеської області в тридцятиденний термін. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 вересня 2018 року.

Головуючий: