Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 520/632/16-ц

провадження № 61-19222св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2016 року у складі судді Куриленко О. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Станкевича В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 18 червня 2014 року між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримала 25 000,00 доларів США під 2 % щомісячно за користування коштами, а у разі несвоєчасного повернення боргу, виплатити

10 % щомісячно від суми позики за весь період прострочення.

Вказану суму ОСОБА_5 зобов'язалась повернути готівкою строком до

01 січня 2015 року, однак не виконала взяті на себе зобов'язання і борг та відсотки не повернула, вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

За таких обставин, ОСОБА_4, з урахуванням змінених заявлених вимог в судовому засіданні представником позивача, просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь суму боргу за договором позики (розписки) від

18 червня 2014 року у розмірі 25 000,00 доларів США, в гривневому еквівалентні за курсом НБУ станом на час ухвалення рішення. А також стягнути з відповідача на її користь відсотки за користування позикою у розмірі 759 671,54 грн та всі судові витрати.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 56 838,70 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 1 494 772,55 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 6 890,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань перед позивачем по поверненню позики, що стало підставою для стягнення відповідної заборгованості з відповідача на користь позивача та відсотки за користування позикою відповідно до укладеного між сторонами договору позики.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилено.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2016 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 3 000,00 грн за подання апеляційної скарги.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

03 липня 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що боргова розписка від 18 червня

2014 року за своєю суттю не є письмовою формою договору позики і не замінює її, а також не містить істотних умов виконання зобов'язань між позичальником та позикодавцем, а також прав та обов'язків сторін, та відповідальність сторін за порушення договірних умов. Розписка є лише борговим документом, а тому не можна її ототожнювати з договором позики.

Суд першої інстанції задовольняючи позовних вимоги, вийшов за межі заявлених вимог.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від

11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня

2017 року в справі № 6-2789цс16.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що ОСОБА_5 отримала позику у ОСОБА_4 у сумі

25 000,00 доларів США строком до 01 січня 2015 року, що підтверджується розпискою від 18 червня 2014 року.

Встановивши, що розписка від 18 червня 2014 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошових коштів з зобов'язанням повернути їх в строк до 01 січня 2015 року. ОСОБА_5 порушила умови договору позики і не повернула отриману грошову суму, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 56 838,70 доларів США, що станом на день ухвалення судового рішення становить 1 494 772,55 грн.

Доводи заявника про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача кошти з урахуванням офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення суду є безпідставними, оскільки представником позивача було уточнено позовні вимоги, згідно яких просила стягнути суму боргу за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року зупинено виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 рокудо закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга представника ОСОБА_5 -

ОСОБА_6підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2016 року у та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від

16 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від

13 червня 2017 року.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська