Постанова

Іменем України

3 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 554/2144/17-ц

провадження № 61-37180 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7;

представник відповідачів - ОСОБА_8;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2018 року у складі судді Блажко І. О. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2018 рокуу складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Кузнєцової О. Ю., Пилипчук Л. І.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ земельної ділянки, визначення часток, визнання права власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_6 був власником домоволодіння по АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці, площею 1 268,42 кв. м, з яких для будівництва та обслуговування житлового будинку - 1 тис. кв. м, для ведення особистого підсобного господарства - 268 кв. м.

5 червня 1998 року ОСОБА_9 за договорами дарування подарував ОСОБА_7 13/25 частин вказаного домоволодіння та 7/10 частин земельної ділянки, на якій знаходиться вказане домоволодіння, площею 899 кв. м, з яких 712 кв. м - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 187 кв. м - для ведення особистого підсобного господарства.

11 серпня 1998 року ОСОБА_9 за договором дарування подарував йому, ОСОБА_4, 9/50 частин вказаного вище домоволодіння. Проте питання виділення земельної ділянки для обслуговування належної йому частини домоволодіння вирішено не було. Зазначав, що він має наміри щодо продажу своєї частки домоволодіння, а розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд поділити земельну ділянку площею 1 268 кв.м., з яких для обслуговування житлового будинку - 1 тис. кв. м та для ведення особистого підсобного господарства - 268 кв. м, по АДРЕСА_1 між співвласниками: ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 20 вересня 2017 року № 32; визнати частки співвласників земельних ділянок по АДРЕСА_1: по земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд: за ОСОБА_4 - 116/1000; за ОСОБА_10 - 172/1000; за ОСОБА_11- 712/1000, по АДРЕСА_1; по земельній ділянці з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства: за ОСОБА_4 - 0; за ОСОБА_10 - 81/268; за ОСОБА_11 - 187/268, по АДРЕСА_1; визнати право власності за ОСОБА_4. на 116/1000 частки, за ОСОБА_10 на 172/1000 частки, за ОСОБА_11 на 712/1000 частки земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 1 тис. кв. м, по АДРЕСА_1; визнати право власності за ОСОБА_10 на 81/268 частки, за ОСОБА_11 на 187/268 частки земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства площею 268 кв. м, по АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Поділено земельну ділянку загальною площею 1 268 кв. м, з яких для обслуговування житлового будинку - 1 тис. кв. м, для ведення особистого підсобного господарства - 268 кв. м, по АДРЕСА_1 між співвласниками: ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11Визнано частки між співвласниками ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 по земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 1 тис. кв. м: за ОСОБА_4 - 116/1000; за ОСОБА_10 - 172/1000; за ОСОБА_11- 712/1000, по АДРЕСА_1.

Визнано частки між співвласниками ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 по земельній ділянці з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства площею 268 кв. м: за ОСОБА_10 - 81/268; за ОСОБА_11 - 187/268, за ОСОБА_4 - 0, по АДРЕСА_1.

Визнано право власності за ОСОБА_4 на 116/1000 частки, ОСОБА_10 - 172/1000 частки, ОСОБА_11 - 712/1000 частки земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 1 000 кв. м, по АДРЕСА_1.

Визнано право власності за ОСОБА_10 - 81/268 частку, ОСОБА_11 - 187/268 частку земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства площею 268 кв. м, по АДРЕСА_1. Вирішено питання розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України 1990 року, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Спірна земельна ділянка з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель перебуває у спільній частковій власності співвласників житлового будинку Поділ земельної ділянки здійснено судом згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 20 вересня 2017 року № 32, який відповідачами спростовано не було, клопотань про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи ними не заявлено.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в силу статі 30 ЗК України 1990 року, який був чинний на час укладення договору дарування, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Підстав для відхилення висновку експерта судом не встановлено, оскільки він за своїм змістом і формою відповідає вимогам до експертного висновку, визначені статтею 102 ЦПК України, у суді першої інстанції учасникам справи було роз'яснено право на подання клопотання про призначення додаткової чи повторної судової експертизи, яким вони не скористались.

У червні 2018 року ОСОБА_12 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що на дослідження експерта було поставлено питання про визначення часток нерухомого майна позивача та відповідача ОСОБА_6 на земельній ділянці площею 368,97 кв. м по АДРЕСА_1. Вважав, що при складенні висновку судової експертизивід 20 вересня 2017 року № 32 судовий експерт безпідставно, вийшовши за межі поставлених судом питань, з перевищенням своїх повноважень та порушуючи законні права власника, провела розподіл земельної ділянки, яка належить ОСОБА_7 Розмір у квадратних метрах належної йому земельної ділянки визначено договором дарування (899 кв. м), на яку він отримав державний акт на право приватної власності на землю. Вважав, що висновок судової земельно-технічної експертизи від 20 вересня 2017 року № 32 складений з порушенням статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» та містить неправдиві відомості.

Крім того, посилався на те, що судом першої інстанції вирішено питання про склад осіб, які беруть участь у справі, за відсутності відповідачів та без належного їх повідомлення про призначення судового засідання.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 30 ЗК України 1990 року передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Аналогічна норма міститься і у частині першій статті 120 нині діючого ЗК України.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Отже, чинним, на момент відчуження частини житлового будинку, законодавством було передбачено автоматичний перехід відповідної частки земельної ділянки у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Цим доводиться цілісність земельної ділянки і нерухомості.

Згідно зі статтею 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права дійшли правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель перебуває у спільній частковій власності співвласників житлового будинку, а при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України 1990 року до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження. Відтак, унаслідок укладення договору дарування від 11 серпня 1998 року на 9/50 частин домоволодіння до ОСОБА_4 перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташована належна йому частина житлового будинку.

При цьому суди правильно зазначили, що підстави для відхилення висновку експерта відсутні, оскільки він за своїм змістом і формою відповідає вимогам до експертного висновку, визначені статтею 102 ЦПК України, а правильність висновку експерта відповідачами не спростовано.

Доводи касаційної скарги про те, що поділу підлягає земельна ділянка площею 368,97 кв. м, є необґрунтованими, оскільки спірна земельна ділянка з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель перебуває у спільній частковій власності співвласників житлового будинку і матеріали справи не містять даних про те, що частину земельної ділянки, набуту у власність ОСОБА_13, було виділено в окремий об'єкт.

Крім того, є безпідставними доводи касаційної скарги про невідповідність висновку судової земельно-технічної експертизи від 20 вересня 2017 року № 32 вимогам закону, оскільки правильність висновку експерта заявником не спростовано. При цьому, у ході розгляду справи у суді першої інстанції відповідачам було роз'яснено право на подання клопотання про призначення додаткової чи повторної судової експертизи, яким вони не скористались (а.с. 137). Отже, не довели своїх заперечень проти позову, що є їх процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Також є безпідставними посилання касаційної скарги на порушення судом вимог частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року при визначенні належного складу сторін, оскільки суд, встановивши, що існує спір між співвласниками спірного майна (ОСОБА_4, ОСОБА_10 та ОСОБА_11), на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року залучив ОСОБА_7 співвідповідачем у справі, якого позивачем було зазначено як третю особу у справі, ураховуючи те, що права, передбачені ЦПК України щодо третьої особи і відповідача є різними за своїми значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи (статті 27, 31 ЦПК України 2004 року). Постановленням такої ухвали права ОСОБА_7 не порушені.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2018 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк