Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 297/2617/16-ц

провадження № 61-21768св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Фазикош Г. В., Сабослоя Г. Г.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 грудня 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2008 року між ними було розірвано. 13 липня 2000 року у них народився син ОСОБА_2 За час шлюбу, 29 грудня 2001 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на ім'я ОСОБА_2 Вважає, що вказана квартира є їхньою спільною сумісною власністю подружжя.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд у порядку поділу спільного сумісного майна визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 1 000,00 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області

від 28 листопада 2016 року у складі судді Ільтьо І. І. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку зі спільної сумісної власності подружжя в квартирі АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн за надання правової допомоги та вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням районного суду мотивовано тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки вона була придбана ними за час шлюбу. У порядку поділу слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1, враховуючи, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності є рівними.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 про своє порушене право дізналася після розірвання шлюбу з ОСОБА_2

у 2008 році, а до суду з вказаним позовом звернулася у 2016 році, тобто після спливу трирічної позовної давності, про застосування якої ОСОБА_2 заявлено в заяві про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про порушення нею позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом є необґрунтованим. Зазначила, що про порушення права власності на спірну квартиру вона дізналася в листопаді 2016 року, коли її стало відомо, що у Берегівському районному суді Закарпатської області знаходиться цивільна справа № 297/2400/16-ц за позовом ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням (спірною квартирою) та зняття її з реєстрації місця проживання. Вказане спростовує висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 не було відомо про цю справу. Також висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, оскільки спірна квартира, право власності на яку сторони набули за договором купівлі-продажу за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки кожного з них у якій є рівними.

У липні 2017 рокуОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в якому зазначив, що доводи касаційної скарги є надуманими, а рішення апеляційного суду законне і обґрунтоване.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 11 грудня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2008 року (а.с. 6).

Від вказаного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають сина ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2001 року, який посвідчений державним нотаріусом Берегівської нотаріальної контори Закарпатської області ОСОБА_3, було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до частини першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою.

Статтею 69 цього ж Кодексу встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

За відсутності згоди подружжя щодо порядку поділу спільного майна спір про його поділ може бути вирішено в судовому порядку, при поділі такого майна судом приймаються до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

За змістом частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Пунктом 25 цієї ж постанови передбачено, що у разі реальної неподільності речі, що є предметом споруміж подружжям, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною другою статті 372 ЦК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістюміж ними або законом.

Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову за спливом позовної давності, за заявою зробленою відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення, дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 про своє порушене право дізналася після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у 2008 році після вирішення позову про розірвання шлюбу сторін, а до суду з вказаним позовом звернулася у 2016 році, тобто після спливу трирічної позовної давності, обґрунтовуючи свої висновки на припущеннях, що суперечить частині четвертій статті 60 ЦПК України 2004 року.

У порушення статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не перевірив та не дослідив доводи ОСОБА_1 зазначені в її запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від 03 травня 2017 року про те, що вона дізналася про порушення свого права власності на спірну квартиру у листопаді 2016 року, коли дізналася, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою, та зняття її з реєстрації місця проживання, провадження у якій було зупинено до розгляду цієї справи. Отже, ОСОБА_1 посилалась на те, що її право щодо користування спільною сумісною власністю подружжя, спірною квартирою, було порушено ОСОБА_2 у 2016 році, і про таке порушення вона дізналась у листопаді 2016 року із зазначеного судового провадження. У запереченнях також зазначала, що ОСОБА_2 не було надано доказів про те, що останній раніше порушував її право власності на спірну квартиру. У рішенні апеляційний суд не навів мотивів відхилення цих доводів.

При цьому, апеляційний суд не врахував змісту положень частини другої статті 72 СК України про те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу сторін, позовна давність у три роки обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не від дати розірвання шлюбу сторін, та положень статті 68 СК України про те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня

2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв'язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про порушення ОСОБА_1 позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя є передчасним, оскільки апеляційним судом не враховані зазначені вимоги закону, не перевірено законність та обґрунтованість рішення районного суду, не встановлено початок перебігу позовної давності, тому й висновок про її застосування, зроблений ним без перевірки зазначених обставин, також є передчасним.

Не може залишитися в силі рішення суду першої інстанції, оскільки, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності, апеляційний суд не перевірив доводів щодо обґрунтованості позову й не зробив відповідного висновку, тобто не перевірив законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам

статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційнускаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта