Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 488/4052/15-ц

провадження № 61-25724св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: фізична особа - підприємець ОСОБА_5, Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року у складі судді Селіщевої Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Данилової О. О., Лівінського І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Позовна заява мотивована тим, що 18 лютого 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 4/МС/К-08-ПЗУ2, до якого у подальшому додатковими угодами були внесені зміни та доповненнями.

Згідно із кредитним договором банк надав фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5 кредит у розмірі 285 000,00 грн зі строком користування до 15 лютого 2013 року, зі сплатою 14,2 % річних, а у разі несвоєчасного повернення кредитних коштів - 26 % річних на суму простроченої заборгованості, та сплатою щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 940,50 грн. Кредит надавався з метою поповнення обігових коштів.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 18 лютого 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку належний їй житловий будинок загальною площею 81,9 кв. м, житловою площею 56,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ПАТ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований 30 червня 2010 року за № 2258. За цим договором ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором від 18 лютого 2008 року № 4/МС/К-08-ПЗУ2 та іпотечним договором від 18 лютого 2008 року № 1042.

Позивач зазначав, що позичальник фізична особа - підприємець ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 18 серпня 2015 року становить 357 030,04 грн, у тому числі: заборгованість за простроченим кредитом - 123 182,43 грн, заборгованість за відсотками - 104 963,67 грн, заборгованість за комісією - 46 084,50 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 35 992,89 грн, 3 % річних від суми простроченого кредиту - 1 852,80 грн; 3 % річних від суми прострочених процентів - 1 555,01 грн, пеня за несвоєчасне повернення комісії - 13 190,71 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 18 лютого 2008 року № 4/МС/К-08-ПЗУ2 звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно.

16 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Дельта Банк» про припинення іпотеки.

Зустрічний позов мотивований тим, що після укладення кредитного договору № 4/МС/К-08-ПЗУ2 до нього вносилися зміни та доповнення, які не були узгоджені з нею, і як наслідок цього, збільшився обсяг її відповідальності як майнового поручителя.

Посилаючись на викладене, просила припинити іпотечний договір від 18 лютого 2008 року, укладений між нею та ПАТ «Дельта Банк», з моменту укладення додаткового договору від 04 серпня 2008 року № 4/1/МС/К-08-ПЗУ2 до кредитному договору № 4/МС/К-08-ПЗУ2.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обраний ПАТ «Дельта Банк» спосіб захисту не відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку» та умовам укладеного між відповідачем та ТОВ «Укрпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», договору іпотеки. Застосування судом іншого, ніж зазначено в позові, способу звернення стягнення на предмет іпотеки, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства. Доказів відмови державного реєстратора у реєстрації права власності на іпотечне майно за ПАТ «Дельта Банк» позивач не надав, хоча доведення цих обставин згідно з приписами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року є обов'язком саме позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач обрав спосіб захисту цивільного права - звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, що Законом України «Про іпотеку» та іпотечним договором не передбачено за рішенням суду. У частині зустрічного позову рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядалось.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову про звернення стягнення. В іншій частині судові рішення не оскаржуються та касаційним судом не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що договором передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд встановив, що 18 лютого 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 4/МС/К-08-ПЗУ2, в який в подальшому додатковими угодами були внесені зміни та доповнення. Згідно із вказаним договором, банк надав фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5 кредит у розмірі 285 000,00 грн зі строком користування до 15 лютого 2013 року, зі сплатою 14,2 % річних, а у разі несвоєчасного повернення кредитних коштів - 26 % річних на суму простроченої заборгованості, та сплатою щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 940,50 грн. Кредит надавався з метою поповнення обігових коштів.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 18 лютого 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок загальною площею 81,9 кв. м, житловою площею 56,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності станом на 29 січня 2016 року вартість вказаного житлового будинку без врахування ПДВ та вартості земельної ділянки становить 1 009 400,00 грн.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним Банком України укладений нотаріально посвідчений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», у тому числі, за кредитним договором від 18 лютого 2008 року № 4/МС/К-08-ПЗУ2 та іпотечним договором від 18 лютого 2008 року.

ТОВ «Укрпромбанк» свої зобов'язання виконав повністю та видав позичальнику - фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5 обумовлену договором суму кредиту.

Умови кредитного договору щодо строків і розміру щомісячних платежів на погашення кредиту, процентів та комісії фізична особа - підприємець ОСОБА_5 належним чином не виконував.

Суд установив, що загальна заборгованість станом на 18 серпня 2015 року становила 283 573,63 грн, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 123 182,43 грн; заборгованість за відсотками - 104 963,67 грн; заборгованість за комісією - 47 025,00 грн; пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 5 998,15 грн; пеня за несвоєчасну сплату комісії - 2 151,78 грн; 3 % річних від суми простроченого кредиту - 1 852,80 грн; 3 % річних від суми прострочених процентів - 252,36 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що позичальник - фізична особа - підприємець ОСОБА_5 не виконував належним чином умови кредитного договору, а ПАТ «Дельта Банк» має право захистити свої порушені права кредитора щодо виконання боржником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.1 укладеного сторонами іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку невиконання належним чином умов кредитного договору.

Відповідно до положень пункту 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на іпотечне майно здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4 цього договору.

При цьому за змістом пункту 4.4 договору іпотеки він є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя , яке надає йому право у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність (у цьому випадку підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є іпотечний договір) (пункт 4.4.1 договору іпотеки).

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право іпотекодавця оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), та спростовує доводи касаційної скарги.

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв А. О. Лесько С. П. Штелик