Провадження № 2/761/1372/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг в сумі 349 900,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Радянського районного суду м.Києва від 14.05.2001 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу, що становить 90 000,00 грн., судові витрати - 908,00 грн., а всього 90 908,00 грн.

При цьому, на виконання дубліката виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м.Києва на підставі вищезазначеного рішення, 17.07.2006 року було відкрито виконавче провадження.

Разом з тим, позивач вказує, що оскільки рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.05.2001 року відповідачем в особі її сина почало частково виконуватися лише з листопада 2015 року, він, враховуючи положення ст. 625 ЦК України, має право на відшкодування відповідачем інфляційних втрат та суми 3% річних за період з листопада 2014 року по жовтень 2015 року.

Крім того, враховуючи ту обставину, що позика надавалася відповідачу в іноземній валюті, позивач вважає, що отримана ОСОБА_2 сума позика в розмірі 16 600,00 доларів США має бути перерахована по курсу НБУ в гривневий еквівалент (1 долар - 26,5 грн.) та стягнута на його користь.

Ухвалою від 13.12.2017 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом.

Ухвалою від 13.12.2017 року було відмовлено позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою від 02.01.2018 року позивачу було повернуто його заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 31.01.2018 року було відмовлено позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову.

29.03.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов, згідно з яким відповідач просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю, а також закрити провадження в справі.

Ухвалою від 29.03.2018 року розгляд даної справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження.

05.04.2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив.

Ухвалою від 16.05.2018 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2

Ухвалою від 29.08.2018 року відмовлено представнику відповідача в задоволення клопотання про закриття провадження в справі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Радянського районного суду м.Києва від 14.05.2001 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу, що становить 90 000,00 грн., судові витрати - 908,00 грн., а всього 90 908,00 грн.

При цьому, на виконання дубліката виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м.Києва на підставі вищезазначеного рішення, 17.07.2006 року було відкрито виконавче провадження.

Разом з тим, жодних доказів, які б підтверджували ту обставину, що станом на теперішній час відповідач у повному обсязі виконав рішення Радянського районного суду м.Києва від 14.05.2001 року та повернув позивачу встановлену даним рішенням суму заборгованості у розмірі 90 000,00 грн., матеріали справи не містять.

Звертаючись з вказаним позовом до суду та обґрунтовуючи свої вимоги невиконанням відповідачем вищенаведеного рішення суду, позивач, з посиланням на положення ст. 625 ЦК України, заявляє свої вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь інфляційних втрат та суми 3% річних за період з листопада 2014 року по жовтень 2015 року.

Так, відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно положень ч.ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася.

Водночас, у відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Приписами ст. 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання суд, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі № 686/21962/15-ц та від 10.04.2018 року по справі №910/10156/17,постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11, а також від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд, з урахуванням положень ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними, а тому за період з листопада 2014 року по жовтень 2015 року з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 41 760,00 грн. - сума інфляційних втрат щодо встановленого рішенням суду боргу в розмірі 90 000,00 грн., та на вказаний борг сума трьох відсотків річних - у розмірі 2 700 грн., а всього разом 44 460,00 грн.

В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення позовної заяви в іншій частині, оскільки судом не встановлено, а стороною позивача не доведено як підстав для стягнення решти заявленої суми, так і обґрунтованості наведених ним розрахунків відповідно до вимог чинного законодавства.

Також, в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 44460 (сорок чотири тисячі чотириста шістдесят) грн. 00 коп., з яких: 41760 (сорок одна тисяча сімсот шістдесят) грн. 00 коп. - інфляційні втрати; 2700 (два тисячі сімсот) грн. 00 коп. - 3% річних.

В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 30.08.2018 року.

Суддя: