Справа № 298/1441/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 грудня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Чучки Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Великоберезнянського районного суду, ухваленого 12 березня 2018 року головуючим суддею Лютянська М.С. в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Великоберезнянського нотаріального округу Чурей Алла Василівна, про визнання недійсним договору дарування, -

встановив:

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування нежитлової будівлі (частини ферми), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що був укладений 11 лютого 2016 року між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 110. Позов мотивує тим, що 03 липня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк») та ТзОВ «Медсервіс» в особі директора товариства ОСОБА_1 укладено кредитний договір №07/08-кл, згідно якого позичальнику було видано 3 108 600 гривень кредитних коштів. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 07/08-кл-03 від 03 липня 2008 року, відповідно до умов якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати за борговими зобов'язаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору. 23 березня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом у цивільній справі за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 ухвалено рішення про стягнення з останнього на користь позивача 3 429 931,88 грн. заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 грудня 2015 року вказане рішення залишено без змін і на її підставі 13 січня 2016 року банком отримано виконавчий лист, який 17 лютого 2016 року звернено до виконання; банком додатково подано відомості, що боржник ОСОБА_1 володіє нерухомим майном, а саме нежитловою будівлею, частиною ферми, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Однак, у процесі виконавчого провадження з'ясувалося, що підстави для опису та накладення арешту на вказане майно відсутні, так як боржник на підставі договору дарування від 11 лютого 2016 року здійснив відчуження цього майна у власність відповідача ОСОБА_2 Оскільки, у банку є всі підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 фіктивний договір дарування належної йому нежитлової будівлі з метою приховування від виконання в майбутньому за рахунок належного йому рухомого та нерухомого майна вищевказаного рішення суду про стягнення заборгованості, тому просить позов задовольнити.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 12 березня 2018 року в задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ПАТ АТ «Укргазбанк» подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в позовній заяві і свідчать про фіктивність оспорюваного договору дарування

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 03 липня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК») та ТзОВ «МедСервіс» в особі директора товариства ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 07/08-кл, згідно якого позичальнику було видано 3 000 000 гривень кредитних коштів (а.с.7-10).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 07/08-кл-03 від 03 липня 2008 року, відповідно до умов якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати за борговими зобов'язаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору № 07/08-кл (а.с.11).

23 березня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у цивільній справі за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до відповідача ОСОБА_1 ухвалено рішення про стягнення з останнього на користь позивача 3 429 931,88 грн. заборгованості за вищевказаним кредитним договором (а.с.12-16). Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 грудня 2015 року вказане рішення залишено без змін (а.с.17-20), на підставі чого 13 січня 2016 року банком отримано виконавчий лист (а.с.24), який 17.02.2016 року пред'явлено банком до виконання (а.с.25).

10 березня 2016 року на підставі даного виконавчого листа старшим державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Гусєвим О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.26).

Також встановлено, що ОСОБА_1 11 лютого 2016 року на підставі договору дарування подарував ОСОБА_2 нежитлову будівлю (частину ферми), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 110 (а.с.31-32).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини стосовно фіктивності договору дарування не знайшли свого підтвердження.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1ч.2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З оспорюваного договору дарування, зокрема пунктів 11, 12, вбачається, що сторони домовились, що під передачею нежитлової будівлі за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваною від дарувальника нотаріально оформленого договору дарування та супроводжуючих документів свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса Чурей А.В. дарувальник передав обдаровуваній нотаріально посвідчений договір та супроводжуючі документи, що вважається прийняттям дарунку. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу дарунку обдаровуваній. Право власності у обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття та його державної реєстрації.

Згідно з п.13 вказаного договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору , що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що дарування здійснено за доброю волею, без будь - яких погроз, примусу чи насильства і що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Великоберезнянської селищної ради від 06.11.2017р, відповідачка ОСОБА_2 за договором дарування нежитлової будівлі від 11 лютого 2016 року володіє будовою (частиною ферми), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та здійснює господарську діяльність за вказаною адресою. (а.с.67).

Відповідач ОСОБА_1 фактично постійно проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що твердження позивача про те, що оспорюваний договір дарування будинку є фіктивним, укладений без наміру настання реальних правових наслідків обумовлених договором і суперечить вимогам закону, є недоведеним.

Навпаки, матеріалами справи підтверджено, що внутрішня воля сторін договору відповідає їх зовнішньому прояву, обидві сторони вчиняючи правочин, розуміли зміст правочину, мали справжні наміри на укладення даного правочину та прагнули його виконання, обоє сторін правочину вчинили обумовлені договором дії, спрямовані на його реальне виконання і передачі один одному майна, яке є предметом договору, відповідач ОСОБА_2 набула майно за укладеним договором і реально ним володіє та користується.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2012 року у справі №5008/105/2012 задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк» та стягнуто з ТзОВ «МедСервіс» на користь банку 2 437 025, 07 грн. заборгованості, а також звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №07/08-кл-01 від 03.07.2008р., а саме нерухоме майно та земельну ділянку, що належить на праві власності ТОВ «Денс» у рахунок погашення заборгованості ТзОВ МедСервіс».

На виконання даного рішення 21 квітня 2017 року сума заборгованості в розмірі 2 437 025,07 грн. згідно платіжного доручення №69923 від 21.04.2017 року погашена в повному обсязі, в зв'язку з чим постановою від 27 квітня 2017 року закінчено виконавче провадження.

29 вересня 2017 року ухвалою Господарського суду Закарпатської області вирішено: затвердити звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТзОВ «МедСервіс»., вимоги кредиторів, що незадоволені за відсутністю майна банкрута вважати погашеними та ліквідовано юридичну особу ТзОВ «МедСервіс».

Відповідно до ч.1 ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи(боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно - правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Таким чином, зобов'язання за кредитним договором ТзОВ «МедСервіс», за яким боржник ОСОБА_1 виступив поручителем, припинилося.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон та вирішив спір з дотриманням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував обставини, які наведені в позовній заяві і свідчать про фіктивність оспорюваного договору дарування не заслуговують на увагу, оскільки вони повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Посилання в апеляційній скарги, що суд першої інстанції грубо порушив права позивача на участь у розгляді справи, надання особистих пояснень по суті позову та можливість подання додаткових доказів не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч.2,ч.3 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 13.10.2017 року подав до суду позов з відповідними письмовими доказами. (а.с.1-39).

У позові або письмовій заяві позивач не повідомив суд, що він не може подати з об'єктивних причин певний доказ.

Після відкриття провадження у справі, в процесі розгляду справи, і надання відповідачем заперечень на позовну заяву, представник позивача 26.12.2017 року подав суду письмову заяву (клопотання) з відповідними додатками про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, і такі судом першої інстанції долучено до матеріалів справи. (а.с.98- 106).

Наведені обставини дають підстави для висновку, що позивач реалізував свої процесуальні права, не був обмежений у поданні доказів для підтвердження заявлених вимог, а суд першої інстанції сприяв позивачу у здійсненні ним його прав, у тому числі і щодо подання доказів.

Згідно з ч.1,ч.2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь - якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Хоча в матеріалах справи відсутні дані про належне повідомлення представника позивача про розгляд справи на 12 березня 2018 року (дату ухвалення рішення), однак це не призвело до неправильного вирішення справи

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: