ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Київ

справа № 755/12122/18

провадження № 22-ц/824/3502/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого - Іванової І.В.(суддя-доповідач)

Суддів - Матієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Шуляку Д.О.

сторони :

заявник - Дніпровський районний відділ Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві

стягувач - ОСОБА_1

боржник - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року у складі судді Яровенко Н.О., про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи,

встановив:

У серпні 2018 року головний державний виконавець Дніпровського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи ОСОБА_2, мотивуючи тим, що на примусовому виконанні ВДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-н-119/06, виданого 18 липня 2006 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості на суму 438 100,00 грн., однак боржник не надає доступу до свого місця проживання чим перешкоджає проведенню державним виконавцем опису та арешту майна боржника, а саме 1 / 2 частини квартири АДРЕСА_1, що перебуває у власності ОСОБА_2

Посилаючись на викладене, головний державний виконавець просив винести ухвалу про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій, а саме опису та арешту майна, 1 /2 частини якої належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року, подання задоволено, надано дозвіл на примусове проникнення до до квартири АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій, а саме опису та арешту майна, 1 /2 частини якої належить на праві власності ОСОБА_2

Не погоджуючись з такою ухвалою, боржник, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав12 жовтня 2018 року апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування ухвали суду, як таку, що суперечить фактичним обставинам справи, вимогам закону.

Вказує, що він не один проживає у квартирі, дозвіл на проникнення в яку надав суд, що з ним проживає матір, яка також має право власності на 1 /2 частини квартири, яка в натурі ніколи між співвласниками не ділилась та не визначався порядок користування спільною власністю, тому суд не мав підстав для надання дозволу примусового проникнення у квартиру в цілому. До того ж, судом не встановлено, що з боржника було звернуто стягнення на грошові кошти на користь ОСОБА_1 та відповідний збір і стягується майже 20% доходів за місцем офіційного працевлаштування.

Дніпровський районний відділ Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відзиву на скаргу не надав та у судове засідання представника не направив будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання.

Колегія суддів заслухавши суддю - доповідача, думку боржника ОСОБА_2 та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення Дніпровським районним судом м. Києва від 18 липня 2006 року, однак, виконавчий документ боржником залишається невиконаний. Згідно відповіді БТІ, за боржником на праві власності зареєстрований об'єкт житлової нерухомості, а саме 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_1. З метою фактичного повного виконання виконавчого документа, 26 березня 2018 року, 03 квітня 2018 року, 02 липня 2018 року та 02 серпня 2018 року на адресу боржника (АДРЕСА_2), рекомендованим листом направлено вимоги державного виконавця про проведення виконавчих дій щодо опису майна за адресою: АДРЕСА_3.

03 квітня 2018 року, 12 квітня 2018 року, 12 липня 2018 року та 07 серпня 2018 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_3, однак,для проведення опису та арешту майна боржника, однак останній перешкоджав діям державного виконавця, а саме не надав можливості доступу до приміщення, хоча про проведення вказаних виконавчих дій повідомлявся державним виконавцем і дана обставина підтверджується інформацією з сайту Укрпошти по відстеженню поштового повідомлення.

Задовольняючи подання державного виконавця про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, 1 /2 частини якого на праві власності належить останньому, місцевий суд виходив з того, що боржник не допускає державного виконавця до свого помешкання для проведення виконавчих дій, ухиляється від виконання судового рішення, що ускладнює його виконання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного:

Так, ч.1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Належне та повне виконання рішення суду є невід'ємною частиною права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод).

Законом України &quxt;Про виконавче провадження&q?ра; (ст.1) роз'яснено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України &quxt;Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів&q?уд; ( ст.5 Закону України &qu-d;Про виконавче провадження&q?ра;).

Статтею 48 вищезазначеного закону встановлений порядок звернення стягнення на кошти на інше майно боржника відповідно до якого звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України &qut-;Про виконавче провадження&q?аї; виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Аналіз положень Закону України &qute;Про виконавче провадження&q?аї; та процесуальних норм дає підстави для висновку про законодавче збалансування прав як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Процесуальний порядок вирішення питання про примусове проникнення до житла регламентовано ст. 439 ЦПК України, якою передбачено, що при виконанні судових рішень державний виконавець наділений правом звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи, або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб.

За таких умов, ураховуючи що боржник чинить перешкоди державному виконавцю у вчиненні виконавчий дій, що підтверджується актами державного виконавця суд першої інстанції вірно вважав вищевказане подання обгрунтованим.

Разом із цим, вжиття таких заходів, у даному конкретному випадку, є необхідним для забезпечення основного принципу цивільного судочинства - обов'язковість судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржена ухвала постановлена з дотриманням вимог закону, тому її на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :