Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 490/1583/15-ц

провадження № 61-21324св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Самчишиної Н. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 06 червня 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKVPGK04040034 (далі - Кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 80 тис. доларів США під 12 % річних на строк до 05 червня 2025 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 06 червня 2005 року між банком і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 133,2 кв. м, житловою площею 62,4 кв. м. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 квітня 2016 року звернено стягнення на вищевказане нерухоме майно і надано банку право на продаж вказаної квартири з отриманням буд-яких документів для укладення договору купівлі-продажу. У спірній квартирі не зареєстровані, але проживають ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що підтверджується довідками від 29 червня 2016 року, виданими Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Севастопольський» (далі - ОСББ «Севастопольський»). Незважаючи на рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та письмову вимогу банку про виселення з іпотечного майна, відповідачі відмовляються виселитися. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити відповідачів із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 серпня 2016 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, який помер під час розгляду справи, на підставі пункту 6 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року).

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 вересня 2016 року у складі судді Подзігун Г. В. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що банком не здійснені заходи, передбачені статтею 40 Закону України «Про іпотеку», щодо направлення відповідачам досудової вимоги про виселення, а матеріали справи не містять доказів отримання відповідачами такої вимоги.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 вересня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 133,2 кв. м, житловою площею 62,4 кв. м без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 511 грн 56 коп., з кожного по 170 грн 52 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про їх задоволення, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність необхідного письмового попередження про добровільне звільнення відповідачами житлового приміщення, яке стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки як позасудове врегулювання на підставі договору і не застосовується в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду. Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову про виселення ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту його проживання у спірній квартирі.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що предмет іпотеки не реалізований банком в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Банк не набув права власності нього, тому він як власник спірного житлового приміщення має право використовувати його для власного проживання і проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. Правових підстав для прийняття рішення про виселення в апеляційного суду не було, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 490/12341/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зупинено виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі. В матеріалах справи відсутні докази надсилання письмової вимоги банку ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про добровільне звільнення житлового приміщення протягом місяця з дня отримання такої вимоги, а також - докази наявності житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 31 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 квітня 2018 року справу № 490/1583/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 06 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав у банку грошові кошти в розмірі 80 тис. доларів США для придбання квартири під 12 % річних на строк до 05 червня 2025 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитнимдоговором 06 червня 2005 року між банком і ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 133,20 кв. м, житловою площею 62,40 кв. м, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 06 червня 2005 року за реєстровим № 2566.

ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим банк звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовом до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково. Звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 133,20 кв. м, житловою площею 62,40 кв. м, яка розташована по вулиці Московській, 51 у місті Миколаєві, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № NKVPGK04040034 від 06 червня 2005 року) ПАТ «КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною - 1 800 000 грн, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором в сумі 87 771,74 доларів США, що еквівалентно 2 176 051 грн 37 коп., з якої: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 69 366,57 доларів США, що еквівалентно 1 719 747 грн 38 коп., загальний залишок заборгованості за процентами - 16 165,17 доларів США, що еквівалентно 400 769 грн 55 коп., заборгованість з комісії - 2 240 доларів США, що еквівалентно 55 534 грн 45 коп., пеня - 100 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 квітня 2016 року апеляційну скаргу представника відповідача - ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 лютого 2016 року в частині визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки та початкової ціни предмета іпотеки змінено і зазначено спосіб звернення стягнення шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, яка має визначатися на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на момент продажу. Рішення суду в іншій частині залишено без змін.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками, висловленими у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Встановивши, що в іпотеку передано квартиру, придбану за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для виселення зареєстрованих у спірній квартирі осіб без надання іншого житлового приміщення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з додержанням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 рокуперевірив доводи апеляційної скарги та навів відповідні висновки, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 316 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази про надсилання письмової вимоги особам, які зареєстровані у спірній квартирі, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм права випливає, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилання у касаційні скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні докази наявності житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, є безпідставними, оскільки відповідно до вищенаведеної частини четвертої статті 109 ЖК УРСР виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення, є підставою для надання цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового

проживання. Відсутність житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні не тягне припинення виселення громадянина з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому

частиною третьою цієї статті.

Аргументи касаційної скарги про те, що в суду апеляційної інстанції не було правових підстав для ухвалення рішення про виселення, оскільки судом касаційної інстанції відкрито касаційне провадження щодо перегляду судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки і їх виконання зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 319 ЦПК України 2004 року рішення або ухвалу суду апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Оскільки на час розгляду цієї справи рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 квітня 2016 року набрали законної сили, то в апеляційного суду були всі підстави для розгляду справи по суті. Зупинення виконання оскаржуваних судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для вирішення спору про виселення відповідачів з предмета іпотеки.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваного судового рішення було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик