КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/15274/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/1573/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Кашперської Т.Ц., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Рубан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини з матір'ю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір'ю та відібрання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 листопада 2003 року вона, ОСОБА_3, перебувала з відповідачем ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що подружнє життя з відповідачем не склалося, з весни 2016 року вони проживають окремо один від одного, малолітній син залишився проживати разом з нею у квартирі АДРЕСА_1, 1/3 частина якої належить їй на праві власності. Вказувала, що дитина зареєстрована за вказаним вище місцем проживання, де створені належні умови для її виховання та проживання, дитина перебуває на обліку у медичному закладі за місцем реєстрації, відвідує дитячий дошкільний заклад та має друзів, а вона, ОСОБА_3, працевлаштована, має стабільний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно.

Зазначала, що 07 липня 2016 року під час перебування дитини у її батьків, відповідач без її згоди примусово забрав дитину та утримує її за місцем свого проживання у будинку по АДРЕСА_3. По даному факту позивач звернулась до правоохоронних органів із заявами про вчинення відповідачем злочинів. Вказувала, що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути їй дитину, однак ОСОБА_1 дитину їй не повертає та чинить їй перешкоди у побаченні та спілкуванні з дитиною.

Враховуючи вік дитини, прихильність її до матері, дані про особу відповідача, який є соціально небезпечним, протиправно викрав дитину у неї та позбавляє дитину і матір можливості спілкуватися, позивач вважала, що для найкращого забезпечення інтересів малолітнього сина він повинен проживати разом з нею.

З наведених підстав, ОСОБА_3 просила визначити місце проживання малолітньої дитини з нею за адресою: АДРЕСА_1, а також відібрати дитину у ОСОБА_1 та повернути їй.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (а.с.132-133, т.1).

Ухвалою цього ж суду від 27 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині відібрання дитини залишено без розгляду (а.с.10-11, т.2).

Не погоджуючись з указаним позовом, у листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, у якому просив визначити місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з ним.

Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивований тим, що він з ОСОБА_3 не проживає з 2015 року, з того часу вона вихованням сина не займається, коштів на утримання дитини не надає. Вказував, що дитина проживає разом з ним, отримує все необхідне, що підтверджується висновками Служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. Зазначав, що він має нормований робочий день, стабільний дохід, постійно слідкує за станом здоров'я дитини та його розвитком, має з сином психологічний контакт та прив'язаність один до одного. Вказував, що ОСОБА_3 не має постійної роботи та заробітку, до членів своєї сім'ї ставиться з грубістю, схильна до образ їх сина, а тому вважав, що вона може своєю поведінкою зашкодити розвитку дитини. Зазначав, що він не має наміру перешкоджати матері у здійсненні її прав та обов'язків щодо їх спільної дитини.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки наданим відповідачем доказам. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідно до висновків психологічного дослідження дитина страждає через відібрання її від матері, оскільки жодних психологічних досліджень дитини судом не проводилось та суд відмовив відповідачу і його представнику у задоволенні клопотання про проведення психологічної експертизи дитини. Зазначає, що висновок Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 16 березня 2017 року, згідно з яким визнано за доцільне визначити місце проживання дитини з матір'ю, складений з порушенням пункту 73 Порядку провадження органами та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866. Вважає, що відповідно до вимог Сімейного кодексу України дитину можна заслуховувати в судовому засіданні без вікових обмежень, однак суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про опитування дитини в судовому засіданні. Вказує, що суд першої інстанції залучив до матеріалів справи висновок психолога від 08 липня 2018 року, який не є належним доказом психологічного стану дитини, оскільки ґрунтується на припущеннях.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з нею та відмови у зустрічному позові ОСОБА_1 Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» ліквідовано апеляційний суд Київської області і апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві, який розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з ліквідацією суду відповідно до ч.5 ст.31 ЦПК України вказана цивільна справа передана до Київського апеляційного суду і за результатами автоматизованого розподілу справи визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Верланова С.М., суддів Мережко М.В. та Савченка С.І.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Визначаючи місце проживання малолітньої дитини з матір'ю, суд першої інстанції виходив із того, що це відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 27 листопада 2003року ОСОБА_3 та ОСОБА_1зареєстрували шлюб.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом першої інстанції встановлено, що з січня 2014 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, дитина залишилась проживати разом з позивачем ОСОБА_3 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/3 частині), а відповідач ОСОБА_1 переїхав проживати до будинку АДРЕСА_3 який належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині).

Встановлено, що відповідно до довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-соціальної допомоги №3 Дарницького району м.Києва» від 18 липня 2016 року ОСОБА_4 перебуває на обліку в установі з 25 січня 2012 року. З 04 грудня 2014 року дитина відвідувала дошкільний навчальний заклад №256, що підтверджується довідкою від 02 серпня 2016 року, виданою завідувачем дошкільного навчального закладу №256 (а.с.14-15, т.1).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 липня 2016 року відповідач ОСОБА_1 без згоди позивача ОСОБА_3 самовільно забрав малолітнього сина до себе та проживав з дитиною за місцем свого проживання по АДРЕСА_3

Відповідно до акта обстеження житлово - побутових умов проживання сім'ї від 23 вересня 2016 року, складеного завідувачем сектору опіки, піклування та усиновлення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, будинок по АДРЕСА_3,у якому на даний час мешкає батько з дитиною, просторий, має площу 140 кв.м, зроблений ремонт, для дитини є окреме ліжко для сну, куточок для навчання та відпочинку. В будинку є всі необхідні речі для дитини. Санітарний стан приміщення задовільний, досить охайний (а.с.116, т.1).

Встановлено, що 06 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області при примусовому виконанні виконавчого листа №753/20054/16, виданого 18 січня 2017 року Дарницьким районним судом міста Києва складено акт, згідно з яким малолітню дитину ОСОБА_4 передано матері ОСОБА_3 (а.с.4, т.3)

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 07 липня 2016 року по 06 квітня 2017 року відповідач чинив перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною та прийнятті участі у її вихованні.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 звернулася до психолога ОСОБА_7 із заявою про здійснення психологічного супроводу її малолітнього сина ОСОБА_4 під час примусового відібрання його від батька та передачі матері.

Відповідно до висновку від 20 квітня 2017 року, складеного психологом ОСОБА_8 за результатами психологічного спостереження, малоемоційна поведінка малолітнього ОСОБА_4 протягом усього часу здійснення процедури відібрання його від батька та передачі матері 06 квітня 2017 рокусвідчить про наявність глибоко травматичного досвіду примусової розлуки його з матір`ю, страждань, яких він зазнав внаслідок непередбачуваності власного життя і бажання змінити його на краще (а.с.2-3, т.3).

Судом першої інстанції встановлено, що після передачі дитини позивачу, відповідач чинив перешкоди позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_2 яка належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному).

Так, з матеріалів справи вбачається, що у травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та вселення до житлового приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 та її малолітньому сину ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2. Вселено ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4 у вказану квартиру (а.с.233-239, т.3).

Згідно договору позички житлового приміщення від 15 листопада 2017 року ОСОБА_3 з дитиною винаймала квартиру АДРЕСА_4. Дана квартира зі всіма зручностями для дитини у гарному стані, матір з дитиною проводить вільний час активно, дитина займається з приватним педагогом. Ці обставини підтверджуються актом обстеження умов проживання від 01 лютого 2018 року, складеного за наслідками проведення обстеження головним спеціалістом Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Також судом першої інстанції встановлено, що 26 квітня 2018 року ОСОБА_1 вдруге забрав дитину у позивача без її згоди, відповідач не надає позивачу можливості бачити дитину та спілкуватись з нею, що не заперечується сторонами у справі та підтверджується показами свідків, даними повідомлення про початок досудового розслідування Конотопського ВП ГУНП в Сумській області від 13 червня 2018 року, витягом з ЄРДР від 09 червня 2018 року, заявами ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_9 по факту викрадення ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_4 із застосуванням сили та газового балончику, а також незаконного проникнення до житла.

Згідно висновку Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 16 березня 2017 року, визнано за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_3, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.112-114, т.2).

Відповідно до ч.ч.4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Колегія суддів з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Також положеннями п.1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, установивши, що розлука дитини з матір`ю призводить до глибокого травматичного досвіду та страждань дитини, яких вона зазнала внаслідок непередбачуваності власного життя і бажання змінити його на краще, а також відсутність виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю, а не з батьком, виходячи саме з якнайкращих інтересів дитини.

Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібрані докази і дав їм належну правову оцінку.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків, не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією про права дитини та Декларацією прав дитини.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про не з'ясування судом першої інстанції думки дитини щодо питань, які стосуються її особисто, є непереконливими з огляду на малолітній вік дитини та можливий психологічно-травматичний вплив на неї при встановленні таких обставин за її участю.

В рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Визначення місця проживання дитини з матір'ю не можна тлумачити як наявність у матері переваги перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, беручи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участь у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування чи за рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір'ю відповідає найкращим інтересам дитини з огляду на її вік, потребу в материнській турботі, догляді, повноцінному вихованні та розвитку.

При цьому колегія суддів оцінює критично висновок експерта за результати проведення судової психологічної експертизи від 29 листопада 2018 року №15974/18-61 про те, що враховуючи результати психологічного дослідження ОСОБА_4 доцільно проживати з батьком, яка проведена судовим експертом відділу психологічних досліджень Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_10 за заявою ОСОБА_1 (а.с.130-142, т.5), оскільки даний висновок складений без психологічного обстеження матері ОСОБА_3, її відношення до дитини та дитини до неї, а тому з урахуванням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, він не може бути об'єктивним та повним для висновку про те, що місце проживання батька відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 16 березня 2017 року, яким визнано за доцільне визначити місце проживання дитини з матір'ю, складений з порушенням пункту 73 Порядку провадження органами та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний висновок є чинним та у встановленому законом порядку відповідачем ОСОБА_1 не оскаржений.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: