Справа № 301/278/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 вересня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Бисаги Т.Ю., Джуги С.Д.

за участі секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 21 квітня 2017 року (головуючий суддя Золотар М.М.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У січні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» (далі - Позивач) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 29.11.2005 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 190/7-05, згідно умов якого останній отримав кредит для ремонту та облаштування житла у розмірі 125 000 грн. зі сплатою 20 % річних за користування кредитом на строк до 28.11.2025.

Для забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 29.11.2005 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 281/12-05.

Позивач зазначав, що відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконують, у зв'язку із чим станом на 01.01.2014 утворилась заборгованість у розмірі 248341,99 грн., з яких 116674,70 грн. - за кредитом; 86872,17 грн. - за відсотками; 44795,12 грн. - пеня.

Вказуючи на те, що 17.12.2012 ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за вказаним кредитним та забезпечувальним договорами, Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно 248341,99 грн.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Заочним рішенням Іршавського районного суду від 02.06.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02.12.2015, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2017 заочне рішення Іршавського районного суду від 02.06.2015 та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02.12.2015 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Іршавського районного суду від 21 квітня 2017 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість 248341,99 грн. та 2483,42 грн. судових витрат.

Дане рішення оскаржено в апеляційному порядку позичальником ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Позивач не надав належного повного розрахунку заборгованості з усіма його складовими; відповідач мав намір ставити у місцевому суді питання застосування позовної давності щодо кожного чергового платежу з моменту порушення строку його погашення; первісний кредитор Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк змінив строк основного зобов'язання, оскільки 10.04.2007 уже звертався із позовом про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі за кредитним договором від 29.11.2005 № 190/7-05, в рахунок погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки, і за результатом розгляду такого спору ухвалено рішення Іршавського районного суду від 12.10.2007, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості станом на 17.09.2007 в розмірі 218 652, 32 грн.; через зміну строку основного зобов'язання даний позов подано поза межами строку дії поруки.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник Позивача рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Заслухавши осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов у повному обсязі та стягуючи солідарно заборгованість із позичальника та поручителя, суд першої інстанції виходив, зокрема із того, що порука не припинилася.

Проте із таким висновком погодитися у повній мірі не можна.

Встановлено та вбачається із матеріалів справи, що що 29.11.2005 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) було укладено кредитний договір № 190/7-05, згідно умов якого останній отримав кредит для ремонту та облаштування житла у розмірі 125 000 грн. зі сплатою 20 % річних за користування кредитом на строк до 28.11.2025 (т. 1 а.с. 5-10).

Для забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за цим кредитним договором 29.11.2005 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 (далі - Поручитель) укладено договір поруки № 281/12-05, згідно якого поручитель відповідає перед банком за порушення боржником основного зобов'язання (т. 1 а.с. 13).

17.12.2012 між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення права вимоги, згідно з яким до останнього перейшло право вимоги за вищезазначеним кредитним та забезпечувальним договорами.

Позичальник ОСОБА_1 свої зобов'язання належним чином не виконував, останнє погашення заборгованості здійснив 25.06.2013, у зв'язку із чим станом на 01.01.2014 утворилась заборгованість у розмірі 248341,99 грн., з яких 116674 грн. - за кредитом; 86872,17 грн. - за відсотками; 44795,12 грн. - пеня.

Також встановлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань, Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк 10.04.2007 уже звертався із позовом про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі за кредитним договором від 29.11.2005 № 190/7-05, в рахунок погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

За результатом розгляду справи рішенням Іршавського районного суду від 12.10.2007 позов Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1, яким є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, шляхом продажу банком предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 218 652,32 грн. (т. 1 а.с. 144-147).

Цим рішенням встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 17.09.2007 становить 218652,32 грн., з яких 116674,70 - за кредитом; 9627,53 грн. - за відсотками; 16249,25 грн. - пеня; 2931,71 грн. - фінансова санкція по ст. 625 ЦК України; 35669,13 грн. - штраф згідно п. 6.2 кредитного договору та 37500,00 грн. штраф згідно п. 5.2.2 кредитного договору.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09.10.2008 таке рішення місцевого суду в частині встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки у сумі 145100 грн. скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про встановлення ціни продажу предмета іпотеки - вищевказаного житлового будинку з надвірними спорудами на підставі оцінки майна у сумі 291 177 грн., а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (т. 1 а.с. 148-151).

Отже первісний кредитор, пред'явивши позовну вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Умови договору поруки про його дію до повного погашення зобов'язань по Кредитному договору № 190/7-05 не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Оскільки ПАТ «Промінвестбанк», звернувшись до суду із позовом у 2007 році, змінив строк виконання основного зобов'язання, тому ТОВ «Кредитні ініціативи» пред'явило у 2014 році вимогу до поручителя ОСОБА_2 поза межами установленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання (дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України), а отже порука є припиненою.

Щодо стягнення заборгованості з Позичальника ОСОБА_1

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 77-81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, які розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначалось вище, судовими рішеннями суду першої (від 12.10.2007) та апеляційної (від 09.10.2008) інстанцій у справі за позовом Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 17.09.2007 становила 218652,32 грн., з яких 116674,70 - за кредитом; 9627,53 грн. - за відсотками; 16249,25 грн. - пеня; 2931,71 грн. - фінансова санкція по ст. 625 ЦК України; 35669,13 грн. - штраф згідно п. 6.2 кредитного договору та 37500,00 грн. штраф згідно п. 5.2.2 кредитного договору.

Таким чином, позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

В той же час, в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по вул. Робітничій, 3 у м. Іршава - не виконано.

На обґрунтування вказаної у позовній заяві заборгованості Позивач надав розрахунок заборгованості із зазначенням інформації по щомісячним платежам із 17.12.2012 (дня відступлення права вимоги) до 01.01.2014, до якого включено наявну заборгованість ОСОБА_1 на момент укладення Договору про відступлення права вимоги (загальна заборгованість за кредитом та відсотками із 29.11.2005 по 17.12.2012). При цьому із наданого позивачем розрахунку слідує, що пеня нарахована із 01.03.2013 по 01.01.2014. Проте до апеляційного суду представником позивача було надано розрахунок, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 станом на 01.01.2014 становить 215781,89 грн. - сума заборгованості за кредитом (116 674,70 грн.) та за відсотками (86 872,17 грн.) вказана та ж сама, що і у позовній заяві, проте заборгованість по пені за період з 01.03.2013 по 01.01.2014 зазначена 12235,01 грн. (т. 3 а.с.105-106).

На обґрунтування своїх заперечень проти позову ОСОБА_1 зазначав про необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, оскільки він не містить інформації по щомісячних платежах; у період з 2007 року (після пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки) до 2012 року ним вносились платежі на загальну суму 72027,79 грн. Представником апелянта проведено розрахунок заборгованості, яка, на його думку, підлягає стягненню з Позичальника - від суми заборгованості, яка була визначена судом станом на 17.09.2007 в розмірі 218652,32 грн. слід відняти 72027,79 грн. (кошти, сплачені Позичальником після 17.09.2007), і сума заборгованості повинна складати 146624,54 грн. (т. 3, а.с.116-117).

Так, Позичальником у період з 2007 по 2012 дійсно вносились платежі - на загальну суму 72027,78 грн. Ці платежі, із зазначенням зарахувань, погашень, залишків коштів та призначенням платежів, відображені у Виписці про рух коштів по рахунках - детальному помісячному розрахунку заборгованості, наданому на вимогу апеляційного суду ПАТ «Промінвестбанк» (т. 3 а.с.60-85), а також у детальному розрахунку заборгованості, наданому на вимогу апеляційного суду Позивачем (т. 3 а.с. 105-106). Оскільки за рішенням Іршавського районного суду від 12.10.2007 було стягнуто заборгованість, в тому числі, за відсотками, а також пеня та штрафи, тому платежі, які вносились ОСОБА_1, направляли на погашення цих сум.

Таким чином, заборгованість за тілом кредиту в сумі 116674,70 грн. залишається непогашеною, тому позивачем правомірно ставиться вимога про її стягнення.

Також позивачем ставиться вимога про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками в сумі 86872,17 грн.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, пунктом 3.4. Кредитного договору від 29.11.2005 передбачено, що у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 20 % річних, порядок нарахування яких визначається відповідно до п.п.3.2 та 3.3. цього Договору.

Таким чином, Кредитним договором, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлено розмір процентів, які зобов'язаний сплатити боржник за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як зазначено представником позивача, заборгованість за процентами, про стягнення якої пред'явлено вимогу, визначено позивачем саме на підставі п. 3.4. Кредитного договору - як відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Оскільки внаслідок звернення Акціонерного комерційного промислово-інвестиційний банку з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки залишається не виконаним, а отже, зобов'язання не припинено, відтак, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання, передбачених п. 3.4. Кредитного договору, і заборгованість за відсотками в сумі 86872,17 грн. також слід стягнути з ОСОБА_1

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. У наданому апеляційному суду розрахунку заборгованість по пені в сумі 12235,01 грн. визначена за період з 01.03.2013 по 01.01.2014 (т. 3 а.с.105-106), які також сляд стягнути з ОСОБА_1

Відтак, ОСОБА_1 не наведено доводів і не подано належних і допустимих доказів на спростовання розрахунку заборгованості ТОВ «Кредитні ініціативи».

Крім того, апелянт указував про сплив позовної давності, яку слід обчислювати після несплати кожного чергового платежу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).

За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок заборгованості слід провести в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі.

Пунктом 6.7 кредитного договору строк позовної давності визначається сторонами тривалістю в десять років.

Звернувшись до суду з позовом у 2007 році про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, первісний кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання.

В той же час, звернувшись із позовом у січні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» не пропустило десятирічний строк позовної давності, визначений у Кредитному договорі.

За таких обставин позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до позичальника ОСОБА_1 є обґрунтованим.

Зважаючи на викладене, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до пунктів 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід змінити - стягнути заборгованість за Кредитним договором з ОСОБА_1, визначивши загальну суму заборгованості 215781,89 грн., а в частині вимог до поручителя - скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні такої вимоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 2157,82 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду від 21 квітня 2017 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (04655, м. Київ, Оболонський район, вул. Вікентія Хвойки, буд 21, ідентифікаційний код ЄДРПОУ - 35326253) заборгованість за кредитним договором № 190/7-05 від 29.11.2005 станом на 01.01.2014 в загальній сумі 215781,89 грн., з яких: 116 674,70 грн. - заборгованість за кредитом, 86 872,17 грн. - заборгованість за відсотками, 12235,01 грн. - пеня.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 2157,82 грн. судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2018 року.

Головуюча: Судді: