Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 161/9138/16-ц

провадження № 61-8232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначила, що у період із 14 травня 1988 року по 30 вересня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 У період шлюбу подружжя за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1 з 2006 року по 2008 рік здійснили капітальну реконструкцію будинку. Враховуючи те, що останні роки вона перебувала за кордоном, то оформленням документації на будинок займався її чоловік. Повернувшись в Україну в 2016 році вона дізналася, що зазначений житловий будинок належить на праві власності ОСОБА_4, яка в подальшому відчужила його ОСОБА_5

Вважає, що у ОСОБА_4 не було підстав для набуття права власності на житловий будинок, оскільки останній є спільним майном подружжя, придбаний та реконструйований за спільні кошти подружжя, вона, як співвласник спірного нерухомого майна, не надавала своєї згоди на його відчуження.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_9 просила витребувати із володіння ОСОБА_5 у свою власність ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2017 року позов задоволено. Витребувано із володіння ОСОБА_5 у власність ОСОБА_9 ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Позовні вимоги в частині витребування із володіння ОСОБА_5 ? частини земельної ділянки, що розташована за цією ж адресою залишено без розгляду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яке вибуло з володіння позивача не з її волі, при цьому вона не була стороною договору купівлі-продажу цього майна, не вчиняла жодних дій, які б свідчили про її намір продати зазначене майно, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом витребування майна у недобросовісного набувача ОСОБА_5

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про витребування із володіння ОСОБА_5 ? частини житлового будинку із надвірними спорудами, відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2016 року, в частині накладення арешту на ? частини житлового будинку з надвірними спорудами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині витребування із володіння ОСОБА_5 ? частини житлового будинку із надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що частки подружжя у спільному майні не визначені та не виділені, а правовий режим спільної сумісної власності не припинений. Крім того, позивач не може витребувати спірне майно із володіння ОСОБА_5 шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, оскільки вона не зверталася до суду із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна, який укладений між ОСОБА_10, що діяв від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_4, і такий договір у передбаченому законом порядку недійсним не визнавався.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_3- ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що апеляційним судом неправильно застосовано положення частини першої статті 388 ЦК України, оскільки майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Норма цієї статті передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. В цьому випадку, спірне майно, яке належало ОСОБА_6 та позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя вибуло з володіння останньої поза її волею, оскільки ОСОБА_6 відчужив його без її згоди.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, а ухвалою від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що у період із 14 травня 1988 року по 30 вересня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

13 березня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 придбав житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 37,6 кв. м, тобто спірне нерухоме майно придбано останнім у період знаходження в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3

З урахуванням встановлення цієї обставини правильним є висновок судів, що придбаний сторонами під час перебування у шлюбі будинок є об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки статтею 60 СК України встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

25 грудня 2015 року ОСОБА_10, діючи від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 37,6 кв. м.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З урахуванням наведених положень закону, висновок судів про те, що спільне майно неправомірно було відчужене без згоди позивача є обґрунтованим.

20 травня 2016 року ОСОБА_4 зареєстрував у відділі Державного архітектурно-будівельного контролю Луцької міської ради (далі - відділ ДАБК Луцької міської ради) декларацію про початок виконання будівельних робіт «Нове будівництво житлового будинку з творчою майстернею зі знесенням житлового будинку та реконструкція господарської будівлі по АДРЕСА_1» за № ВЛ 13.

09 червня 2016 року ОСОБА_4 зареєстрував у відділі ДАБК Луцької міської ради декларацію про готовність до експлуатації об'єкта «Нове будівництво житлового будинку з творчою майстернею зі знесенням житлового будинку та реконструкція господарської будівлі по АДРЕСА_1» за № ВЛ 67.

На підставі декларації про готовність до експлуатації об'єкта, приватним нотаріусом Онищук І. П. 14 червня 2016 року зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 загальною площею - 334,9 кв. м, житловою - 165,8 кв. м. Зазначені обставини підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наказом відділу ДАБК Луцької міської ради від 29 вересня 2016 року № 66 скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт. При цьому підставою такого скасування є виконання будівельних робіт без належно затвердженого проекту, що є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом.

Наказом відділу ДАБК Луцької міської ради від 29 вересня 2016 року № 67 скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об'єкта, причиною такого скасування є виявлення недостовірної інформації про інженера технічного нагляду, генерального проектувальника та відповідальну особу, що здійснювала авторський нагляд.

11 липня 2016 року ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_4 житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Отже, судами встановлено, що житловий будинок, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відчужений без згоди позивача відповідачу ОСОБА_4 На час вирішення справи указаний будинок перебудовано, його загальна площа складає 334,9 кв. м, він є власністю ОСОБА_5, яка придбала його у ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції, крім іншого, виходив з того, що вимога позивача про витребування на її користь ? частини будинку з надвірними спорудами не підлягає задоволенню, оскільки вона не зверталась з вимогою про визнання договору про відчуження будинку недійсним.

З висновком апеляційного суду у цій частині не можна погодитись з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб'єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред'явлення іншої.

Отже, з'являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів є по своїй суті конкуренцією суб'єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов'язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. При такій конкуренції позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб'єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об'єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог унеможливлює задоволення іншої вимоги, оскільки двічі задоволення одного і того ж інтересу є неприпустимим.

Для захисту своїх майнових інтересів власник (співвласник) або суб'єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов'язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов'язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють саме ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги про те, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України без визнання недійсним договору, на підставі якого відбулося відчуження спірного майна, заслуговують на увагу, а відтак висновки суду апеляційної інстанції про те, щопозивач не може витребувати спірне майно із володіння ОСОБА_5 шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, оскільки вона не зверталася до суду із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна, який укладений між ОСОБА_10, що діяв від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_4, і такий договір у передбаченому законом порядку недійсним не визнавався, є такими, що не відповідають нормам матеріального права, у зв'язку з чим рішення апеляційного суду підлягає зміні, шляхом виключення із його мотивувальної частини посилання на зазначений висновок як на підставу для відмови у позові.

В іншій частині висновок апеляційного суду про відсутність підстав для витребування із володіння ОСОБА_5 ? частини житлового будинку із надвірними спорудами, є законним і обґрунтованим.

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_3 про витребування ? частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки частка позивача у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена як в ідеальній частці, так і в натурі, правовий режим спільної сумісної власності не припинений, а отже не може бути об'єктом витребування ? частина такого майна, оскільки вона не існує як самостійний об'єкт цивільного обороту.

Крім того, на момент звернення позивача до суду із зазначеним позовом, спірне нерухоме майно змінилося, збільшилася загальна площа будинку з 37,6 кв. м до 334,9 кв. м, тобто відсутній будинок, який був об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за захистом прав на який звернулась позивач.

Отже, порушене право позивача на може бути захищено в обраний нею спосіб, при цьому позивач не позбавлена права звернутись до суду за захистом порушеного права в інший спосіб.

Наведені в касаційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, належним чином оцінивши подані сторонами докази, правильно виходив із того, що відсутні підстави для витребування ? частини нерухомого майна із володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 з тих підстав, що частка позивача у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена, а правовий режим спільної сумісної власності не припинений.

Разом з тим, неправильне посилання апеляційним судом на те, що позивач не може витребувати майно від ОСОБА_5 шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, оскільки вона не зверталася до суду із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 від 25 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_10, який діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_4, і такий договір у передбаченому порядку недійсним не визнаний, є підставою для зміни рішення в цій частині шляхом виключення із його мотивувальної частини посилання на зазначений висновок як на підставу для відмови у позові.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Змінити рішення Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року шляхом виключення із його мотивувальної частини посилання як на підставу для відмови у позові те, що позивач не може витребувати майно від ОСОБА_5 шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, оскільки вона не зверталася до суду із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 від 25 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_10, який діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_4, і такий договір у передбаченому порядку недійсним не визнаний.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик