АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/6532/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Болотова Є.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі Щербенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року (суддя Виниченко Л.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

встановила:

у жовтні 2017р. позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до 7 червня 2019 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який у подальшому було розірвано, мають двох спільних дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач посилалась на те, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2016 року з відповідача стягувалися аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 у зв'язку із його навчанням на юридичному факультеті Київського національного університету ім. Т. Шевченка у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу щомісячно, починаючи з 19 лютого 2016р. по 30 червня 2017р.

Позивач стверджувала, що на час пред'явлення позову їх син ОСОБА_3 зарахований до першого курсу магістратури Інституту міжнародних відносин Київського національного університету ім. Т. Шевченка на денне відділення, навчання в якому закінчиться 30 червня 2019 року, ОСОБА_3 не працює та знаходиться на повному її матеріальному забезпеченні, хоча відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, оскільки отримує доходи від господарської діяльності ТОВ «Лекос» та ТОВ «Магік», як співзасновник товариств.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який навчається в Інституті міжнародних відносин Київського національного університету ім. Т. Шевченка, у розмірі 1/8 частки з усіх видів доходу щомісячно, починаючи з 2 жовтня 2017р. по 31 травня 2019р., допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач посилається на неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи та неврахування того, що він є інвалідом І групи, потребує медичної допомоги у зв'язку зі станом здоров'я, іншого доходу, окрім пенсії за інвалідністю не має, з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, він не має на праві власності рухомого або нерухомого майна, а тому не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина.

Також, відповідач вважає помилковим висновок суду про можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина з огляду на те, що він є співзасновником ТОВ «Лекос» та ТОВ «Магік» і має право на отримання дивідендів, оскільки згідно відповіді ТОВ «Магік» від 13 листопада 2017р. на адвокатський запит від 3 листопада 2017р. - за період з 1 червня 2017р. по день надання відповіді дивіденди йому не нараховувались.

Крім того, відповідач стверджує, що має боргові зобов'язання, зокрема, перед ОСОБА_7, та за рішенням суду звернуто стягнення на частину майна у вищезазначених товариствах пропорційно його частці у статутних капіталах товариств.

Також, відповідач зазначає, що судом не враховано, що за рішенням суду на користь позивача у період з лютого 2016р. по квітень 2017р. з розміру нарахованих йому дивідендів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 було перераховано аліменти на загальну суму 445 120грн 42 коп., що є вирішальним для визначення необхідності стягнення з нього аліментів у зв'язку із продовженням навчання сина, крім того, судом не досліджено та не встановлено потреби повнолітнього сина у матеріальній допомозі.

Відповідач звертає увагу, що матеріали справи містять чотири довідки Інституту міжнародних відносин Київського національного університету ім. Т. Шевченка, при цьому три з них про те, що ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання за державним замовленням, а одна про те, що він навчається на заочному відділенні на контрактній основі.

ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.178), у судове засідання не з'явився, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, посилаючись на те, що відповідач продовжує отримувати дивіденди, а відтак і має матеріальну можливість сплачувати аліменти на повнолітнього сина, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 7 травня 2018 року ОСОБА_3 є студентом 1 курсу магістратури МП, навчається на денному відділенні, навчання закінчує 31 травня 2019 року, стипендії не отримує.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що повнолітній син сторін продовжує навчання у навчальному закладі, він потребує матеріальної допомоги, а відповідач за своїм матеріальним станом має можливість надавати таку матеріальну допомогу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на норах матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до

досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наданих суду першої інстанції документів вбачається, що син сторін продовжує навчання, навчається на денній формі навчання, стипендії не отримує, ніякого матеріального доходу не має, крім того, навчається на заочному відділенні юридичного факультету Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка, при цьому, навчається на контрактній основі.

Враховуючи викладені обставини, а також потреби людини у їжі, одязі, необхідності нести витрати на проїзд, придбання приладдя для навчання, неможливість сина сторін працювати у зв'язку із навчанням на денній формі навчання, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що син сторін потребує матеріальної допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є інвалідом 1 групи і іншого доходу, крім пенсії, не має, спростовуються наданими суду документами про те, що відповідач отримує дивіденди як учасник ТОВ «Лекос» та ТОВ «Магік», які за своїм розміром свідчать про матеріальну можливість відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину.

Твердження відповідача про те, що він з 1 червня 2017 року та станом на 1 листопада 2017 року дивідендів не отримував, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження того, що на кінець 2017 року та станом на день ухвалення судом рішення він не одержував дивідендів.

Крім того, з наявної у матеріалах справи довідки державного виконавця вбачається, що аліменти на повнолітнього сина з відповідача стягуються тільки з отриманого доходу у вигляді дивідендів, а не з його пенсії (с.с.59).

Доводи апеляційної скарги, що суд повинен був врахував значний розмір аліментів, які він сплатив на повнолітнього сина за період з лютого 2016 року по квітень 2017 року, не ґрунтуються на нормах матеріального права, які такого положення не містять.

Визначаючи розмір аліментів, суд врахував положення ст. 182 СК України, що відповідач є інвалідом 1 групи, потребує лікування, сплачує аліменти на неповнолітнього сина, та прийшов до правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що матеріали справи містять різні довідки про форму навчання ОСОБА_3, є безпідставними, так як наявні у матеріалах справи довідки підтверджують, що ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання в Інституті міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка (с.с.141) та на заочному відділенні юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка (с.с.140), що є різними навчальними закладами.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 6 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді