Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 667/8257/13-ц

провадження № 61-9324св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2016 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Орловської Н. В., Прокопчук Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ домоволодіння в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину вона є власником 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці площею 600 кв. м. Власником іншої частини зазначеного житлового будинку є відповідач. Між сторонами виникають спори щодо користування будинком та земельною ділянкою. Після уточнення позовних вимог ОСОБА_3 просила поділити в натурі домоволодіння та встановити порядок користування земельною ділянкою.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа - Третя херсонська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Зустрічний позов мотивовано тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало її дідові ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина на вищезазначене майно. Спадкоємцем першої черги була його дружина ОСОБА_6, яка фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частини вказаного вище домоволодіння. Спадкоємцями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стали їх онуки: ОСОБА_4 та її брат ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного домоволодіння, та спадкоємцем першої черги стала його донька ОСОБА_3 - відповідач за зустрічним позовом. Враховуючи те, що ОСОБА_3 спадщину після смерті ОСОБА_7 не прийняла, з заявою до нотаріальної контори не зверталась, участі в утриманні житлового будинку не брала, та зважаючи на те, що відповідачу за зустрічним позовом у порушення вимог чинного законодавства було видане свідоцтво про право власності на 1/2 частини вищевказаного житлового, просила визнати свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним та визнати право власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 01 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Поділено домоволодіння АДРЕСА_1 між співвласниками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до часток кожного згідно із судовою будівельно-технічною експертизою від 30 квітня 2014 року.

Виділено у власність ОСОБА_3 із домоволодіння АДРЕСА_1 45/100 частини у житловому будинку літ. «А», приміщення 1-3 (житлова), площею 29,4 кв. м, інвентарною вартістю 21 858 грн, ? частини прибудови літ. «а» площею 13,7 кв. м, інвентарною вартістю 6 910 грн, загальною площею 38,4 кв. м, інвентарною вартістю 28 768 грн, яка менше на 5/100 ідеальної приналежної частки в спірному домоволодінні.

Виділено у власність ОСОБА_4 із домоволодіння АДРЕСА_1 55/100 частини у житловому будинку літ. «А», приміщення 1-4 (житлова) площею 6,5 кв. м, приміщення 1-5 (кухня), площею 6,6 кв. м, приміщення 1-6 (житлове), площею 11,6 кв. м, загальною площею 24, 7 кв. м, інвентарною вартістю 28 420,00 грн, ? частини прибудови літ. «а», площею 13,7 кв. м, інвентарною вартістю 6 910,00 грн, загальною площею 38,4 кв. м, інвентарною вартістю 35 330,00 грн, яка більше на 5/100 ідеальної приналежної частки у спірному домоволодінні.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за зменшення частки на 5/100 за ідеально приналежну їй у розмірі 3 205,00 грн.

Визначено порядок користування земельною ділянкою площею 955 кв. м, домоволодінням АДРЕСА_1 між співвласниками відповідно до часток кожного згідно з повторною судовою будівельно-технічною експертизою від 03 липня 2014 року.

Надано у користування ОСОБА_3 відповідно до другого варіанта повторної судової будівельно-технічної експертизи ізольовану земельну ділянку площею 477,5 кв. м, яка відповідає ідеальній приналежній площі, на якій розташовані об'єкти нерухомості, а саме: по фасаду від правої бокової межі 9,88 м; поворот ліворуч вглиб земельної ділянки 12,80 м.; поворот праворуч до зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А» - 1,50 м; крізь зовнішню стіну житлового будинку літ. «А» та по осі перегородки між приміщеннями №№ 1-3 та 1-4 і 1-6 6,80 м; поворот праворуч по осі зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А» - 0,10 м; поворот ліворуч по осі перегородки (яку необхідно возвести для поділу прибудови літ. «а») та крізь зовнішню стіну прибудови літ. «а» - 3,55 м; від стіни житлового будинку літ. «А» - 1.0 м; поворот ліворуч вздовж зовнішньої стіни прибудови літ. «а» - 10,50 м; поворот ліворуч - 13,24 м; поворот праворуч - 20,34 м до межі тильного фасаду з відступом від правої бокової межі - 6,42 м.

Надано у користування ОСОБА_4 відповідно до першого варіанта повторної судової будівельно-технічної експертизи ізольовану земельну ділянку площею 477,5 кв. м, яка відповідає ідеально приналежній площі, на якій розташовані об'єкти нерухомості, а саме: по фасаду від правої бокової межі 9,88 м; поворот ліворуч вглиб земельної ділянки 12,80 м; поворот праворуч до зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А» - 1,50 м; крізь зовнішню стіну житлового будинку літ. «А» та по осі перегородки між приміщеннями №№ 1-3 та 1-4 і 1-6 6,80 м; поворот праворуч по осі зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А» - 0,10 м; поворот ліворуч по осі перегородки (яку необхідно побудувати для поділу прибудови літ. «а») та крізь зовнішню стіну прибудови літ. «а» - 3,55 м; від стіни житлового будинку літ. «А» - 1,0 м; поворот ліворуч вздовж зовнішньої стіни прибудови літ. «а» - 8,70 м; поворот ліворуч - 12,24 м; поворот праворуч - 22,02 м до межі тильного фасаду з відступом від правої бокової межі - 7,42 м.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи первісний позов і відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності, може бути поділений у натурі між співвласниками, а факту порушення вимог закону при видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом не встановлено. Суд зазначив, що бездіяльність неповнолітнього (незаявлення про відмову від спадщини) є юридичним фактом, який свідчить про прийняття спадщини, а також що дії матері ОСОБА_3 - ОСОБА_8 (яка звернулась 29 березня 2013 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини) свідчать про фактичне вчинення дій ОСОБА_3 щодо прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ домоволодіння в натурі та визначення порядку користування земельною відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 травня 2013 року, посвідченого Третьою державною нотаріальною конторою за №3, виданого на право власності ОСОБА_3 на спадкове майно 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3, на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1.

Відмовляючи у первісному позові та задовольняючи зустрічний позов, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги, мала право на спадкування, але стосовно неї як малолітньої, а надалі нею як повнолітньою, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК Української РСР, то державним нотаріусом було посвідчено та видано спірне свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 травня 2013 року в порушення вимог цивільного закону, що регулює спадкові правовідносини. ОСОБА_4 є такою, що прийняла спадщину після смерті свого брата ОСОБА_7, тому її права як спадкоємця підлягають захисту шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 травня 2013 року, посвідченого Третьою державною нотаріальною конторою за №3, виданого ОСОБА_3 на право власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7, а також шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3, на 1/2 частку спірного жилого будинку.

Апеляційний суд також зазначив, що оскільки ОСОБА_3 за цим судовим рішенням втрачає право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, то її позовні вимоги про його поділ і встановлення порядку користування земельної ділянкою задоволенню не підлягають, оскільки право поділу нерухомого майна належить лише його власникам.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

15 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою.

13 грудня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

У лютому 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на день смерті батька ОСОБА_7 їй було лише 11 років. Отже, на момент відкриття спадщин вона була малолітньою та не володіла повною цивільною дієздатністю, а тому не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк. Заява була подана до Третьої херсонської державної нотаріальної контори 26 березня 2008 року, після досягнення повноліття.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнаннях за рішенням суду померлими незалежно від їх місця проживання.

Помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину відповідно до статті 549 ЦК Української РСР, оскільки остання постійно проживала у належній їй 1/2 частині спірного жилого будинку, якою користувалася згідно фактичного порядку користування, який склався між співвласниками, і саме в цій частині будинку ОСОБА_4 робила ремонт, здійснювала поліпшення, в той час, як належна померлому ОСОБА_7 1/2 частина спірного жилого будинку знаходиться у занедбаному стані.

Таким чином,ОСОБА_3 вважає, що є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті батька, і відповідно ОСОБА_4, будучи спадкоємцем другої черги, та не вступивши у фактичне управління спірним майном, не може вважатися такою, що прийняла спадщину за законом.

Апеляційний суд визнавши недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 березня 2013 року на ім'я ОСОБА_3 та визнавши за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, фактично позбавив її, як дитину спадкодавця, спадщини, чим порушив її право на спадкування, незаконно позбавив її права власності на належне майно, чим порушив вимоги статей 319, 321 ЦК України та статті 41 Конституції України.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26 жовтня 2000 року.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 1/2 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Спадкоємцем першої черги за законом майна ОСОБА_7 є його дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на час відкриття спадщини була неповнолітньою. На підставі свідоцтва про шлюб від 24 травня 2013 року її прізвище змінено на «ОСОБА_3».

ОСОБА_4 є рідною сестрою ОСОБА_7 та їй на праві власності належить 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02 вересня 2009 року, виданого державним нотаріусом Третьої херсонської державної нотаріальної контори Черкашиною Н. І.

ОСОБА_4 з 15 січня 1981 року зареєстрована у спірному домоволодінні.

Згідно з довідкою голови квартального комітету № 27 Комсомольського виконавчого комітету районної у м. Херсоні ради від 18 січня 2014 року у будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_4 разом з донькою ОСОБА_12 (том 1, а. с. 158).

26 березня 2008 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори з заявою, у якій вона повідомляла про смерть свого батька ОСОБА_7 та його статус спадкоємця після смерті ОСОБА_13, після смерті якого залишилося домоволодіння.

10 квітня 2008 року державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, посилаючись на пункт 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України від 16 січня 2003 року та статті 549 ЦК Української РСР, оскільки остання не вступила у фактичне володіння чи володіння спадковим майном, або протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця не подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

29 березня 2013 року із заявою про прийняття спадщини від імені ОСОБА_3 звернулася її мати ОСОБА_8, на підставі якої державним нотаріусом 29 травня 2013 року видано ОСОБА_3свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спірного будинку, яка належала померлому батькові.

Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно з пунктом 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2004 року правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом указаної норми ЦК України 2004 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 01 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року, застосовується ЦК Української РСР.

Верховний Суд виходить з того, що оскільки спадщина відкрилась у період чинності ЦК Української РСР, то застосовуванню підлягають норми цього Кодексу про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно до статті 549 ЦК Української РСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Із системного аналізу положень статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР Верховний Суд дійшов висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Нормами ЦК Української РСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою.

На день смерті ОСОБА_7 позивачу ОСОБА_3 виповнилося 11 років. Відповідно до положень статті 14 ЦК Української РСР угоди від її імені могла укладати мати, у тому числі, в інтересах доньки мала право звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька.

Однак жодних із визначених законом дій ОСОБА_8 в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 не вчинила а саме: не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а також, не вступила в управління або володіння спадковим майном.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_3 звернулась лише 26 березня 2008 року, тобто як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і з спливом шести місяців після набуття нею повноліття.

ОСОБА_4 зареєстрована та проживає у спірному домоволодінні з 1981 року, отже вона є такою, що прийняла спадщину після смерті свого брата ОСОБА_7, відповідно до статті 549 ЦК Української РСР.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після розірвання шлюбу батько ОСОБА_3 - ОСОБА_7 повернувся жити до спадкового будинку, він зловживав алкогольними напоями, це призвело до пожежі у спірному будинку, який майже повністю згорів, а сам ОСОБА_7 помер, причина його смерті - опіки тіла від полум'я. Після його смерті не залишилося жодного майна, а особисті речі згоріли. Після цього ОСОБА_4 за свої власні кошти повністю відновила вказаний будинок.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги, мала право на спадкування за законом, але стосовно неї як малолітньої, а в наступному і нею самою у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК Української РСР, відтак остання не прийняла спадщину. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірне свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_3, видано з порушенням норм закону, а тому таке свідоцтво необхідно визнати недійсним.

Відповідно до статті 550 ЦК Української РСР строк для прийняття спадщини, встановлений законом, може бути продовжено судом якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Аналогічна норма міститься у статті 1272 ЦК України.

Отже, передбачений статтею 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги, що після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності ОСОБА_3 не звернулася до суду із відповідною заявою.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, дав їх належну оцінку, правильно застосував норми закону, якими врегульовано спірні правовідносини та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав, за встановлених судом обставин, для видачі свідоцтва ОСОБА_3 про право на спадщину.

Доводи касаційної скарги про право на отримання дитиною спадщини після смерті батька з посиланням на статтю 17 Закону України «Про охорону дитинства» не спростовують висновки суду, оскільки відповідно до вказаних положень цього закону дитина має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті.

Судом апеляційної інстанції не заперечується право позивача на спадщину після смерті батька, але суд дійшов висновку, що не було дотримано вимог закону для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Посилання в касаційній скарзі на те, що після смерті батька всі його особисті речі було передано позивачу, а його похорон організувала мати позивача, без надання суду відповідних доказів, не спростовують висновки апеляційного суду. Судом апеляційної інстанції зазначені обставини не встановлено.

Суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати обставини справи та оцінювати докази у справі.

Щодо визнання за ОСОБА_4 права власності в порядку спадкування, то апеляційний суд виклав мотиви, чому визнав право власності за нею на спадкове майно, зазначивши зокрема про існування спору між сторонами про існування спадкових прав.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження, виконання судового рішення за результатами його перегляду підлягає поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик