У Х В А Л А

20 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 1522/18109/12

Провадження № 14-361зц18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача СитнікО. М.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

перевірила заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року та ухвали Верховного Суду України від 16 травня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, за участю прокурора прокуратури Приморського району м. Одеси, про визнання недійсними позбавлення реєстрації, розпорядження, свідоцтв на право власності на квартири й договорів відчуження спірних квартир, а також зобов'язання видати ордер на вселення, відшкодування майнової та моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_3, адресована Великій Палаті Верховного Суду, із зазначенням підстав звернення: статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статей 3, 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, в якій заявник просить визнати недійсними та скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2014 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року та ухвалу Верховного Суду України від 16 травня 2016 року, як антиконституційних, протиправних, таких, що суперечать нормам Конституції України, та відновити його конституційні немайнові права і свободи, притягнути винних до відповідальності, відшкодувати завдану шкоду.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тобто можливість перегляду судових рішень з підстав, передбачених статтею 355 ЦПК України у редакцій, чинній до 15 грудня 2017 року, існувала лише для рішень, ухвалених судами до зазначеної дати, та у разі звернення із відповідною заявою про їх перегляд також до 15 грудня 2017 року.

Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 жовтня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 08 березня 2012 року, у справі «Агрокомплекс проти України» (заява № 23465/03) вказав, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли спір вже було остаточно вирішено судами, їхнє рішення не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності також полягає в тому, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов'язкового для виконання рішення лише для того, щоб домогтися перегляду справи та її нового вирішення. Перегляд рішень судами вищих інстанцій не має розглядатися як прихований засіб оскарження і лише ймовірність існування двох поглядів щодо предмета розгляду, не може бути підставою для повторного розгляду справи. Відхід від цього принципу може бути виправданий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі та непереборні обставини.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд є судом касаційної інстанції у цивільних справа за положеннями статті 388 ЦПК України.

Судові рішення можуть бути переглянуті у порядку касаційного оскарження за виключними та нововиявленими обставинами (стаття 423 ЦПК України).

Перелік таких підстав перегляду, які є екстраординарними, є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII не передбачена можливість перегляду рішення суду касаційної інстанції з підстави невідповідності рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Інших підстав перегляду судових рішень, ніж наведені у статті 423 ЦПК України, із 15 грудня 2017 року і до цього часу не передбачено.

Однак подана заява не містить посилань на підстави, передбачені частиною третьою статті 423 ЦПК України, за наявності яких судові рішення можуть бути переглянуті у зв'язку з виключними обставинами, та перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

На указані норми процесуального права, які регулюють питання підстав і порядку перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами, звертав увагу ОСОБА_3 Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду в ухвалі від 01 червня 2018 року, якою заяву ОСОБА_3 про перегляд у зв'язку з виключними обставинами рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року та ухвали Верховного Суду України від 16 травня 2016 року у цій справі повернуто особі, яка її подала. Із указаною ухвалою ОСОБА_3 обізнаний, про що свідчить зміст його заяви, поданої Великій Палаті Верховного Суду.

Чинним ЦПК України не передбачено повноважень Верховного Суду здійснювати перегляд судових рішень, постановлених до 15 грудня 2017 року, в порядку глави 3 розділу V «Перегляд судових рішень Верховним Судом України» ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, якщо така заява надійшла після 15 грудня 2017 року, а також повторний перегляд рішень судів першої й апеляційної інстанцій після їх перегляду у касаційному порядку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду не наділена повноваженнями переглядати судові рішення Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, а тому суд повертає заяву про перегляд судових рішень особі, яка її подала.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

У прийнятті заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року та ухвали Верховного Суду України від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, за участю прокурора прокуратури Приморського району м. Одеси, про визнання недійсними позбавлення реєстрації, розпорядження, свідоцтв на право власності на квартири й договорів відчуження спірних квартир, а також зобов'язання видати ордер на вселення, відшкодування майнової та моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням- відмовити та повернути її заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

В. І. Данішевська І. В. Саприкіна

О. С. Золотніков О. С. Ткачук

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич

В. С. Князєв О. Г. Яновська