Ухвала

Іменем України

31 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 302/943/17

провадження № 61-42839ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2018 року у складі судді Цімбота В. І., та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 09 липня 2018 року у складі суддів Куштана Б. П., Кондора Р.Ю., Мацюнича М. В., у справі за позовом ОСОБА_4 до відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації і Міжгірської районної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації і Міжгірської районної ради, у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1989 року і дотепер позивач разом зі своєю сім'єю безперервно проживає у вказаному приміщенні. ОСОБА_4 укладено договори про користування електричною енергією і телефонним зв'язком. Позивач зазначає, що відділ освіти Міжгірської районної державної адміністрації не заперечував проти приватизації указаного приміщення, однак жодних інших рішень щодо надання позивачеві дозволу на його приватизацію у встановленому законом порядку не прийняв. У зв'язку з цим виявилося неможливим зареєструвати право власності на квартиру. Оскільки позивач проживає у спірному приміщенні з відома відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації, безперервно, відкрито та добросовісно користується цим майном, то вважає необхідним визнати за нею право власності на таке за набувальною давністю.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Закарпатської області від 09 липня 2018 року, узадоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення судів мотивовані відсутністю підстав для визнання права власності на підставі статті 344 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 була тимчасово, без указівки строку, за усною домовленістю поселена в приміщення школи-інтернату.

17 серпня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 09 липня 2018 року, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 безперервно та відкрито користується спірною квартирою, відділ освіти Міжгірської районної державної адміністрації не заперечував проти приватизації указаного приміщення. У 1989 році позивач не могла знати про відсутність підстав для набуття у подальшому права власності на квартиру і обставини, у зв'язку із якими виникло право володіння приміщенням, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття цього майна, що є ознакою добросовісності володіння чужим майном. Факт необізнаності особи про те, що вона є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права. Окрім цього, добросовісність володільця майна обумовлена відсутністю з боку власника майна будь-яких претензій.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою; володілець суб'єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Встановивши, що позивач проживає у спірній квартирі з дозволу відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав, передбачених статтею 344 ЦК України для набуття права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанцій норм права (статті 344 ЦК України) є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 09 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації і Міжгірської районної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель