ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Київ

справа № 761/28331/15

провадження № 22-ц/824/1064/18

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В. (суддя-доповідач)

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Шуляку Д.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року у складі судді Савицького О.А., повний текст складений 03.07.2018 року,

встановив:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Кредитні ініціативи», про визнання договору частково недійсним, визнання дій неправомірними та заборону вчиняти дії. Свої вимоги мотивує тим, що 21.01.2008 року між ним та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» був укладений кредитний договір № 30.

У 2015 році він дізнався, що 17.12.2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір відступлення прав вимоги, за яким ПАТ «Промінвестбанк» зобов'язався передати ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до позичальників, іпотекодавців за кредитними договорами та договорами іпотеки, в тому числі і за кредитним договором, що укладений з позивачем. Мотивуючи тим, що ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не мав законних підстав для відступлення права грошової вимоги за його кредитним договором, просив визнати частково недійсним договір відступлення прав вимоги в частині передачі права вимоги до ТОВ «Кредитні ініціативи», визнати незаконними дії Банку стосовно передачі та розголошення його персональних даних третій особі та розголошення банківської таємниці, заборонити ТОВ «Кредитні ініціативи» вчиняти подальші дії стосовно передання персональних даних позивача іншим третім особам та розголошувати отриману ними інформацію від ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» стосовно рахунків позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 07 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Посилається у скарзі на те, що суд не врахував той факт, що умови договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, що укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» містить безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню у ст.1077 ЦК України. Отже, на час укладення договору про відступлення прав вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановленіпунктом 1 ґположення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.01.2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 30, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 200 000 грн. строком до 20.01.2011 року зі сплатою 15,0 % річних за користування кредитом (а.с.7).

Пунктом 5.3.4 кредитного договору визначено, що банк має право відступити право вимоги за цим договором з наступним повідомленням позичальника протягом 5 днів з моменту укладення договору про особу нового кредитора.

17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого внаслідок передачі кредитного портфеля новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників та заставлене майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами забезпечення (а.с.72-82).

За умовами даного договору до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги, в тому числі і за кредитним договором № 30 від 21.01.2008 року, укладеним з ОСОБА_1 (а.с.100).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач повідомлявся про відступлення права вимоги згідно з п.5.3.4 кредитного договору шляхом направлення 20.12.2012 року на його адресу відповідне письмове повідомлення, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.96-98).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що укладений між відповідачем та третьою особою договір про відступлення права вимоги в частині передачі прав вимоги за кредитним договором суперечить положенням ст.ст. 203, 215 ЦК України та положенням кредитних договорів.

Крім того, позивач вважає, що за своєю природою та наслідками вказаний договір є договором факторингу, а на укладення таких договорів існували обмеження.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проте, звертаючись до суду з позовом позивач не зазначив, яке його право або інтерес порушує укладений між відповідачем та третьою особою правочин.

Крім того, відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-301цс15 від 6 липня 2015 року.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з договору відступлення права вимоги (цесії), укладаючи даний договір сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України, якими врегульовано питання щодо заміни кредитора у зобов'язанні.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладений між сторонами Договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору частково недійсним.

Таким чином, при розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення в справі не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :