Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа №208/5960/14-ц

провадження №61-23194св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2018 року у складі суддів Варенко О. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, у якому просила: визнати ОСОБА_5 батьком дитини

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати Дніпровський відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області внести зміни до актового запису про народження дитини

ОСОБА_6, де у відомості про батька вказати батьком дитини відповідача ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_5 на її користь на утримання дочки ОСОБА_6 аліменти в розмірі 1/4 частин усіх видів його заробітку з урахуванням індексу інфляції, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Вирішено визнати ОСОБА_5 батьком дитини ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1. Дніпровському відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції внести зміни до актового запису від 16 листопада 2006 року № 813 про народження дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, де у відомості про батька вказати батьком дитини ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею повноліття, аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів проводити щомісяця, починаючи з 20 жовтня 2014 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого

2018 року відмовлено ОСОБА_5 у відкритті апеляційного провадження на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апеляційна скарга подана ОСОБА_5 з пропуском строку на апеляційне оскарження, а у встановлений судом строк, останнім не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного нею строку апеляційного оскарження.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу передати для продовження розгляду до апеляційного суду, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_5 указує, що він не був повідомлений про розгляд справи

на 20 листопада 2015 року та про наявність спору в суді. Заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, а відтак був позбавлений можливості подати заперечення на позовні вимоги, що призвело до порушення судом засад змагальності сторін. Крім того, суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, вирішив спір з порушенням норм Конституції України, СК України, ЦПК України

Інші учасники судового процесу відзив до касаційного суду не направили.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційний суд установив, що 20 листопада 2015 року Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ухвалив рішення, яким визнав ОСОБА_5 батьком дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язав внести зміни до актового запису від 16 листопада 2006 року № 813 про народження дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, де у відомості про батька вказати батьком дитини ОСОБА_5 та стягну аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідач ОСОБА_5 не брав участі у розгляді справи місцевим судом.

16 травня 2016 року ОСОБА_5 ознайомився з матеріалами даної справи, а 14 липня 2017 року отримав копію рішення, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка ( а. с. 78).

14 липня 2017 року ОСОБА_5 продав заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року залишена без задоволення, оскільки рішення не є заочним та підлягає оскарженню в загальному порядку.

13 грудня 2017 року ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року.

За положеннями частини першої статті 294 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент подачі апеляційної скарги, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини першої статті 73, частини третьої статті 294 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент подачі апеляційної скарги, апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

Згідно з частиною четвертою статті 357 ЦПК України в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без руху, з наданням строку для усунення вказаного недоліку протягом тридцяти днів з дня отримання ухвали.

Підставою залишення апеляційної скарги без руху зазначено пропуск заявником строку на апеляційне оскарження та роз'яснено право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження і зазначити поважні причини пропуску для його поновлення.

На виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції, 02 лютого 2018 року ОСОБА_5 подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження та навів відповідні доводи.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк апеляційного оскарження, проте у разі ненаведення заявником поважних причин пропущення цього строку, у суду відсутні на це процесуальні повноваження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Апеляційний суд установивши, що відповідач 16 травня 2016 року був ознайомлений з матеріалами справи, з оскарженням рішення місцевого суду звернувся зі спливом річного строку, вказані заявником на виконання вимог суду щодо наведення інших поважних підстав пропуску строку, апеляційний суд визнав неповажними та дійшов вірного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі на підставі частини четвертої статті 357 ЦПК України в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали.

Суд апеляційної інстанції діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом.

У силу положень частини третьої статті 27 ЦПК України в редакції, яка діяла на моменту ухвалення місцевим судом рішення та подачі апеляційної скарги, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

При цьому легітимна мета обмеження прав дотримана, права заявника не порушені, оскільки інших підстав пропуску строку, аніж ті, які апеляційним судом вже визнані неповажними, заявник не вказав, останній був обізнаний про ухвалене судове рішення ще в травні 2016 року при ознайомленні з матеріалами справи.

Решта доводів касаційної скарги стосуються оскарження рішення місцевого суду, проте зазначене не є предметом касаційного оскарження.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого

2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська