Апеляційне провадження № 22-ц/824/587/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/36411/17-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_4,

на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого 30 жовтня 2017 року під головуванням судді Матійчук Г.О. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі КМР звернувся з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0005279 від 08.08.2016 встановлено, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, яке належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибуло з її володіння без волі власника.

Зазначений будинок включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з рішенням Київської міської ради № 359/9416 від 22.05.2013 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва».

Рішенням Київської міської ради від 08.10.2015 № 128/2031 «Про повернення історичних назв вулицям і провулкам у місті Києві» АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1.

Відповідно до інформації, наданої Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією № 105/01-3223/1 від 10.10.2016 в будинку АДРЕСА_1 177 квартир та 2 нежитлових приміщення (№178 та №179). Нежитлове приміщення першого поверху № 178 згідно з поверховим планом загальною площею 180,1 кв. м., проте реальна площа цього приміщення становить 182,6 кв.м.

З них: - нежитлові приміщення № 1-8 (групи приміщень № 178) відповідно до свідоцтва на право власності від 13.10.2008 № 1335-В, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва, передані на праві приватної власності ТОВ &q?В ;Ол-гранд&q?нд;; інша частина приміщень (групи приміщень № 178) площею 88,08 кв.м. з 13.08.2005 на підставі розпорядження Печерської районної у місті Києві ради від 09.08.2004 № 978 надано в орендне користування Комунальному підприємству Київської обласної ради «Побутрадіотехніка» (19.08.2010 перейменоване на КП «Лілея» Київської обласної ради). 20.11.2014 КП «Лілея» відмовилось від приміщення, та з 21.11.2014 вказане приміщення рахувалось як вільне.

Згідно інвентаризації нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1, проведену КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» частина нежитлового приміщення № 178 площею 88,1 кв.м. використовується для власних потреб ЖЕД «Липкижитлосервіс».

Згідно інформації, наданої Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією від 11.11.2016 № 105/01-3743/1 та Департаменту комунальної власності м. Києва від 15.11.2016 № 062/11/10-11508, приватизація частини нежитлового приміщення № 178 по АДРЕСА_1, площею 88,1 кв.м. не здійснювалась.

Частина нежитлового приміщення № 178 загальною площею 88,1 кв.м. по АДРЕСА_1 є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».

Відповідно до інформації, наданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 29.09.2016 № 432-4530 встановлено, що до останнього звернувся ОСОБА_4 з договором купівлі-продажу від 10.02.2016 квартири АДРЕСА_1.

10.02.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_1, загальна площа якого складає 92,11 кв.м., житлова площа - 55,93 кв.м.

У свою чергу ОСОБА_6 набув право власності на дану квартиру від ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу № 853 від 01.10.2015, зареєстрованого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л.В.

Згідно пункту 3 Договору купівлі-продажу від 01.10.2015 вказана квартира належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.11.2006, виданого згідно з розпорядженням відділу приватизації державного житла Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.11.2006 за № 37685, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 04.02.2007 у реєстрову книгу за № 2362.

Відділ приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 не оформлював, розпорядження № 37685 від 15.11.2006 не видавав, про що свідчить лист Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 105/01-3743/1 від 11.11.2016.

Крім цього, Київське міське бюро технічної інвентаризації не виготовляло довідку № 94 від 08.02.2016, та не реєструвало право власності на кв. АДРЕСА_1, про що свідчить лист № 11610 (И-2016) від 06.09.2016. Також, згідно інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації № 14302 (И-2016) від 10.11.2016 за реєстраційним номером 2362 проведена реєстрація права власності на квартири за адресою АДРЕСА_2.

Вказане нерухоме майно фактично згідно технічного плану та місця розташування не є квартирою, а є частиною нежитлового приміщення № 178 загальною площею 88,08 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Квартири № 180 у вищевказаному будинку не обліковується.

Отже, за ОСОБА_4 згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87217453 від 17.07.2017 р. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка фактично є частиною нежитлового приміщення № 178 у цьому будинку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 не набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки свідоцтво на право власності на неї не отримував, останній не мав законних підстав для її продажу.

Отже, договір купівлі-продажу квартири від 01.10.2015 № 853, між ОСОБА_7, від імені якого діяв ОСОБА_9, та ОСОБА_6 є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння частиною нежитлового приміщення, яке належить територіальній громаді міста Києва, оскільки порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради, як органу, уповноваженого розпоряджатись майном територіальної громади міста Києва.

Враховуючи, що частина нежитлового приміщення загальною площею 88,8 кв.м. по АДРЕСА_1, Київською міською радою не відчужувалась, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося.

У зв'язку з встановленням фактичного вибуття вищевказаного приміщення з комунальної власності, то останнє було відчужено особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна.

Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, таким чином не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Враховуючи викладене органом, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади міста Києва.

Зазначав, що у зв'язку із тим, що Київською міською радою, вже протягом 1,5 року з моменту встановлення вибуття нежитловго приміщення, не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, вказане свідчить про бездіяльність Київської міської ради, а тому саме Київською місцевою прокуратурою № 6 пред'являється позов в інтересах держави.

Оскільки спірне нерухоме майно знаходиться на території Печерського району міста Києва, даний позов на підставі ст. 114 ЦПК України підлягає розгляду Печерським районним судом міста Києва.

На підставі ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київською місцевою прокуратурою № 6 повідомлено Київську міську раду про звернення до суду з вказаним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про порушення прав територіальної громади прокурору стало відомо при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадження № 0005279 від 08.08.2016 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Тому вважав, що на день звернення прокурора до суду строк позовної давності не сплив.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі КМР - задоволено. Витребувано у ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Києва в особі КМР частину нежитлового приміщення № 178 загальною площею 88,08 кв.м. по АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як об'єкт житлової нерухомості - квартира № 180 загальною площею 92,11 кв.м, житловою площею 55,93 кв.м, по АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 6 червня 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.10.2017 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції на порушення вимог процесуального законодавства ухвалив заочне рішення без належного повідомлення його, як відповідача у справі.

Вказує, що на момент набуття ним права власності на спірне майно, нотаріусом було надано юридичної вірогідності попередньому договору купівлі-продажу, також були відсутні будь-які застереження щодо порушення законодавства чи сумніви у справжності поданих документів. Тому, судом неправомірно встановлено факт нікчемності правочину - договору купівлі-продажу квартири від 1.10.2015 між ОСОБА_7, від імені якого діяв ОСОБА_9 та ОСОБА_6, який було визначено судом таким, що спрямований на незаконне заволодіння частиною нежитлового приміщення, яке належить територіальній громаді міста Києва.

Крім того, він набув квартиру оплатно, не знав і не міг знати про те, що квартира була придбана у особи, яка не мала права її відчужувати.

Судом не було встановлено справжність чи фальшивість Свідоцтва про право власності на житло від 15.11.2006, виданого згідно розпорядження відділу приватизації державного житла Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 15.11.2006 за № 37685, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 04.02.2007 у реєстрову книгу за № 2362. Всі висновки суду встановлені виключно на підставі переписки, наданої позивачем у вигляді незавірених належним чином копій, а не на підставі оригіналів документів, які мали бути витребувані судом.

Досудовим розслідуванням встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є матеріальним об'єктом, який містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. А тому, 6 червня 2017 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва постановив ухвалу про арешт майна - квартири № 180, власником якої є ОСОБА_4, в якій ухвалена заборона на відчуження, розпорядження та/або користування вказаним майном. Тому вказане заочне рішення про витребування майна від нього на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради порушує вимоги Ухвали Печерського районного суду м. Києва від 6 червня 2017 року.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва та суддів Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу, з підстав, викладених в ній. Просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача Костюк О.М. та прокурор Олійник А.Д. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили заочне рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування .

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено ст. 182 ЦК України.

Так, статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і статтею 327 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, будинок по АДРЕСА_1 був включений до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно рішення Київської міської ради № 359/9416 від 22.05.2013 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (т.1 ас.ас. 16-19).

Рішенням Київської міської ради від 08.10.2015 № 128/2031 «Про повернення історичних назв вулицям і провулкам у місті Києві» АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1 (т. 1 ас.ас. 18-19).

Печерська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила Київську місцеву прокуратуру № 6 листом № 105/01-3223/1 від 10.10.2016 проте, що в будинку АДРЕСА_1 є 177 квартир та 2 нежитлових приміщення (№178 та №179). Нежитлове приміщення першого поверху № 178 згідно з поверховим планом загальною площею 180,1 кв. м. (т. 1 ас.ас. 20-24).

Проте, реальна площа цього приміщення становить 182,6 кв.м. З них: нежитлові приміщення № 1-8 (групи приміщень № 178) відповідно до свідоцтва на право власності від 13.10.2008 № 1335-В, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва, передані на праві приватної власності ТОВ &q? в;Ол-гранд&q? 1;; інша частина приміщень (групи приміщень № 178) площею 88,08 кв.м. з 13.08.2005 на підставі розпорядження Печерської районної у місті Києві ради від 09.08.2004 № 978 надано в орендне користування Комунальному підприємству Київської обласної ради «Побутрадіотехніка» (19.08.2010 перейменоване на КП «Лілея» Київської обласної ради). 20.11.2014 КП «Лілея» відмовилось від приміщення, та з 21.11.2014 вказане приміщення рахувалось як вільне.

Згідно інвентаризації нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1, проведену КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» частина нежитлового приміщення № 178 площею 88,1 кв.м. використовується для власних потреб ЖЕД «Липкижитлосервіс». Приватизація частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, площею 88,1 кв.м. не здійснювалась та є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва».

10.02.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_1, загальна площа якого складає 92,11 кв.м., житлова площа - 55,93 кв.м (т. 1 ас.ас.46-50).

У свою чергу ОСОБА_6 набув право власності на вказану квартиру від ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу № 853 від 01.10.2015, зареєстрованого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л.В. (т. 1 ас. ас. 51-54).

Згідно пункту 3 договору купівлі-продажу від 01.10.2015 вказана квартира належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.11.2006, виданого згідно з розпорядженням відділу приватизації державного житла Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.11.2006 за № 37685, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 04.02.2007 у реєстрову книгу за № 2362. (т. 1 ас.ас.46-54).

Відділ приватизації державного житлового фонду управління житлово - комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 не оформлював. Київським міським бюро технічної інвентаризації не виготовлялася довідка № 94 від 08.02.2016, та не реєструвалося право власності на кв. АДРЕСА_1, про що свідчить лист № 11610 (И-2016) від 06.09.2016. Також, згідно інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації № 14302 (И-2016) від 10.11.2016 за реєстраційним номером 2362 проведена реєстрація права власності на квартири за адресою АДРЕСА_2.(т. 1 ас.ас. 58-63).

Згідно технічного плану та місця розташування нерухоме майно не є квартирою, а є частиною нежитлового приміщення № 178 загальною площею 88,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - квартири № 180 у вищевказаному будинку не обліковується.(т. 1 ас.ас.55-57).

Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87217453 від 17.05.2017 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві, яка фактично є частиною нежитлового приміщення № 178 у цьому будинку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва.( т. 1 ас.ас. 43-45).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення законного власника майна на його відчуження не було, Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, а саме майно вибуло з власності розпорядника майна територіальної громади м. Києва поза їх волею.

Апеляційний суд погоджується з вказаним рішенням суду, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 131 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України &qut=;Про прокуратуру&q? п; прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У свою чергу, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і не можливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не підставу його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Указана позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10.05.2018 у справі №910/15993/16 (реєстраційний номер 73968578).

Ураховуючи, що у ОСОБА_4 відсутні законні підстави набуття права власності на спірне майно, а відтак і підстави для його відчуження, подальша державна реєстрація правочинів стосовно цього майна за ним не є самостійним підтвердженням прав особи на об'єкт нерухомості.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що частина нежитлового приміщення № 178 загальною площею 88,08 кв.м. по АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як об'єкт житлової нерухомості - квартира № 180 загальною площею 92,11 кв.м., житловою площею 55,93 кв. м. є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади м. Києва на вказане майно не припинялося.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді і управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

До компетенції рад віднесено питання прийняття рішень щодо розпорядження та правової природи комунального майна (п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 ГК України управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно- господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб'єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Указані норми матеріального права визначають режим здійснення права власності територіальними громадами.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, належним чином дослідив та надав оцінки доказам, наданим позивачем, що підтверджують належність спірного майна до комунальної власності, а саме: азначений будинок включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з рішенням Київської міської ради № 359/9416 від 22.05.2013 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», а відтак вірно встановив фактичні обставини справи щодо належного власника.

Крім того, вірним є висновок суду про те, що спірне майно належить територіальній громаді міста Києва, а тому існують законні підстави для витребування майна у відповідача.

За ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Статтею 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати , про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, у тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв'язку з реєстрацією правочинів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1 цс 15 та від 16.09.2015 у справі № 6-1203цс15.

Крім того, згідно правового висновку, викладеного в п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Таким чином, витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 є єдиним вірним та дієвим способом захисту порушеного права позивача на майно, адже відповідно до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.

Разом з цим, відповідно ст.ст. 77 - 81, 89, 264 ЦПК України, ч. 1 ст. 15, ст. 16, ч. 1 ст. 167 ЦК України суд першої інстанції вірно врахував, що Київська міська рада має право як власник вимагати поновити свої порушені права на підставі ст. 388 ЦК України. Застосування саме такого способу захисту забезпечить досягнення мети захисту порушених прав та інтересів - збереження майна у власності держави.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися в першу чергу на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Стаття перша Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантуєзахист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Порушення інтересів держави полягає в тому, що частина нежитлового приміщення № 178 по АДРЕСА_1 площею 88,08 кв. м. незаконно, без волі власника, вибула з комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись нею, чим завдається шкода державі.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування наслідків недійсності правочину та витребування від ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради частину нежитлового приміщення частину нежитлового приміщення № 178 загальною площею 88,08 кв.м. по АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як об'єкт житлової нерухомості - квартира № 180 загальною площею 92,11 кв.м., житловою площею 55,93 кв.м., по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00).

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду щодо задоволення позовних вимог про витребування майна постановлено без з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи в межах заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на його думку спростовують встановлений судом першої інстанції факт відчуження майна поза межами волі власника, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Разом з тим, докази, на які посилався відповідач, були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції під час розгляду справи та додаткового правового аналізу не потребують.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21.12.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: