Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 320/7899/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Редько О.В.
Номер провадження 22-ц/778/2257/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Евальд Д.Д,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мелітопольгаз» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Мелітопольгаз» до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити певні дії щодо забезпечення охоронної зони,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Мелітопольгаз» (далі ПАТ «Мелітопольгаз») звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляді справи уточнював, до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити певні дії щодо забезпечення охоронної зони.

В позові позивач зазначав, що ПАТ «Мелітопольгаз» є субєктом господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, виконує щодо неї функції оперативно-технологічного управління, забезпечує здійснення планово-профілактичних і аварійно-відновлювальних робіт на обєктах газорозподільної/газопостачальної систем.

Під час проведення працівниками ПАТ «Мелітопольгаз» 04.07.2016 року планового комплексного обстеження підземного газопроводу, розташованого у дворі багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Мелітополь, вул. П.Ловецького, 142 (поблизу магазину «ТОТ») виявлено дефекти захисного покриття на газопроводі, який розташований поблизу будівель із значним скупченням людей. Роботи по усуненню пошкоджень з метою запобігання серйозних аварій та значного погіршення умов експлуатації газопроводу проводились у терміновому порядку з урахуванням схем розташування газопровода.

Однак, при проведенні земляних робіт виявилось, на підземному газопроводі по вул. П.Ловецького в м. Мелітополі розташована прибудова до будівлі магазину «ТОТ».

Тобто власником будівлі, не дотримуючись вимог ДБН А2.2-3-2004 від 20.01.2004 року, на власний розсуд, порушуючи раціональне використання земель у межах встановлених охоронних зон, було проведено будівництво додаткових приміщень до вказаного обєкту (магазину «ТОТ»).

Вищевказані обставини унеможливлюють подальші роботи з ремонту та обслуговування газопроводу, забезпечення охорони довкілля та екологічної безпеки, а також безпечної життєдіяльності та захисту населення, господарських обєктів від впливу можливих аварійних ситуацій.

Нежитлова будівля за адресою: м. Мелітополь вул. П.Ловецького 142/1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3

Земельна ділянка, на якій прибудовано магазин «ТОТ» розташована на території Семенівської сільської ради Мелітопольського району та надана Мелітопольською районною державною адміністрацією в оренду ОСОБА_3

Позивач неодноразово звертався на імя власника магазину з вимогою про негайне забезпечення охоронної зони для проведення ремонтних робіт.

На підставі викладеного, позивач просив суд, зобовязати ОСОБА_3 забезпечити охоронну зону уздовж газопроводу по вул. П. Ловецького в м. Мелітополь, де розташована належна їй на праві приватної власності будівля магазину «ТОТ», шляхом зносу частини будівлі або шляхом перенесення газопроводу низького тиску на відстань, яка передбачена Кодексом газорозподільних систем. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Мелітопольгаз» судовий збір в розмірі 1378,69 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2018 року в задоволенні позову ПАТ «Мелітопольгаз» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Мелітопольгаз» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 31.10.2005 року посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 6053 ОСОБА_3 на праві власності належить нежиле приміщення розташоване по вул. П. Ловецького № 142/1 в м. Мелітополь, загальною площею 86,7 кв.м., про що також свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 5, а.с. 141).

Земельна ділянка, на якій прибудовано магазин «ТОТ» розташована на території Семенівської сільської ради Мелітопольського району та надана Мелітопольською районною державною адміністрацією в оренду ОСОБА_3 на підставі договору оренди земельної ділянки від 15 жовтня 2010 року ( а.с. 154-157).

Під час проведення працівниками ПАТ «Мелітопольгаз» 04.07.2016 року планового комплексного обстеження підземного газопроводу, розташованого у дворі багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Мелітополь, вул.. П.Ловецького 142 (поблизу магазину «ТОТ») виявлено дефекти захисного покриття на газопроводі, який розташований поблизу будівель.

При проведенні земляних робіт виявилось, шо на підземному газопроводі по вул.. П.Ловецького в м. Мелітополі розташована прибудова до будівлі магазину «ТОТ». Тобто на думку позивача, власником будівлі, не дотримуючись вимог ДБН А2.2-3-2004 від 20.01.2004 року, на власний розсуд, порушуючи раціональне використання земель у межах встановлених охоронних зон, було проведено будівництво додаткових приміщень до вказаного обєкту (магазину «ТОТ»).

Вищевказані обставини унеможливлюють подальші роботи з ремонту та обслуговування газопроводу, забезпечення охорони довкілля та екологічної безпеки, а також безпечної життєдіяльності та захисту населення, господарських обєктів від впливу можливих аварійних ситуацій.

У 2003 році ТОВ «Таврида-Газ» склала робочий проект з газопостачання магазину по вул. П.Ловецького 142/1 в м. Мелітополі, яким надається дозвіл на підключення до існуючому газопроводу, який був узгоджений з головним інженером Мелітополь-газ, в якому мається його особистий підпис та затверджено розташування нежитлової будівлі (а.с. 145-147).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правовий режим земель охоронних зон об'єктів магістральних трубопроводів" регулювання правового режиму земель охоронних зон об'єктів магістральних трубопроводів здійснюється відповідно до Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про трубопровідний транспорт", та інших нормативно-правових актів.

До складу об'єктів магістральних трубопроводів, уздовж яких встановлюються охоронні зони, належать об'єкти магістральних нафтопродуктоводів, газопроводів, аміакопроводів, етиленопроводів.

За змістом ст. 7 Закону України "Про правовий режим земель охоронних зон об'єктів магістральних трубопроводів" система заходів щодо дотримання правового режиму земель охоронних зон об'єктів магістральних трубопроводів включає: визначення охоронних зон у документації із землеустрою і внесення їх до державного земельного кадастру; встановлення обмежень на використання власником або користувачем земельних ділянок у межах охоронних зон; державний контроль за використанням та охороною земель в охоронних зонах об'єктів магістральних трубопроводів.

Згідно зі ч. 1 ст. 9 Закону України "Про правовий режим земель охоронних зон об'єктів магістральних трубопроводів" охоронні зони об'єктів магістральних трубопроводів зазначаються у схемах землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектах землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань, проектах землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, спеціальних тематичних картах і атласах стану земель та їх використання, проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, іншій документації із землеустрою та кадастрових планах.

Згідно положень ст. 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт" магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо; об'єкти трубопровідного транспорту - магістральні та промислові трубопроводи, включаючи наземні, надземні і підземні лінійні частини трубопроводів, а також об'єкти та споруди, основне і допоміжне обладнання, що забезпечують безпечну та надійну експлуатацію трубопровідного транспорту; охоронна зона - землі вздовж магістральних та промислових трубопроводів, навколо промислових об'єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодженню, а також для зменшення їх негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об'єкти та довкілля в цілому.

Статтею 11 Закону України "Про трубопровідний транспорт" встановлено, що до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, на яких збудовано наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж трубопроводів встановлюються охоронні зони. Земля в межах охоронних зон не вилучається, а використовується з обмеженнями (обтяженнями) відповідно до закону або договору. Порядок встановлення, розмір та режим використання охоронної зони об'єкта трубопровідного транспорту визначаються законодавством України.

Згідно акту від 27.09.1994 року вбачається, що було прийнято до експлуатації газопровід по вул. П Ловецького в Мелітополі та затверджено план розміщення цього газопроводу ( а.с. 96-100).

Однак доказів того, що в технічній документації із землеустрою відображена охоронна зона газопроводу і ці дані внесені до держаного земельного кадастру, суду не надано.

В договорі оренди земельної ділянки укладеного між Мелітопольською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3, така охоронна зона також не визначена схематично.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач наполягає на тому, що йому чиняться перешкоди в експлуатації газопроводу, шляхом самочинного будівництва відповідачем на підземному газопроводі по вул. П. Левицького в м. Мелітополі прибудови до магазину « ТОТ».

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції вірно вважав що позивач, не надав належних у розумінні закону доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свій позов.

Доказів того, що відповідач чинив перешкоди в доступі позивачу до об'єктів газопроводу чи його ремонті, усуненні аварії, що прибудова знаходиться на підземному газопроводі та що вона є самочинною, тощо позивачем не надано.

Вчинення перешкод підприємству, який здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, виконує щодо неї функції оперативно-технологічного управління, забезпечує здійснення планово-профілактичних і аварійно-відновлюваних робіт на обєктах газорозподільної/газопостачальної системи та порушення режиму використання охоронної зони не є тотожними поняттями.

Доказів та фактів порушень, передбачених даним Законом прав позивача, як підприємства який здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, позивачем не зазначено і доказів не надано.

Більш того, позивачем не надано доказів, що на земельній ділянці, яка підпадає під визначення як охоронна зона газопроводу, саме відповідачем збудовано самочинну прибудову, не надано достатніх доказів того, що газопровід, який не позначений в договорі оренди земельної ділянки знаходиться в межах земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні відповідача.

Встановивши, що на земельній ділянці прокладений газопровід, власник земельної ділянки, Семенівська сільська рада, укладаючи договір оренди, повинна встановити обмеження щодо використання земельної ділянки шляхом встановлення охоронної зони на вимогу частини 2 статті 73 Земельного кодексу, якою встановлено, що уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони.

Враховуючи вищенаведене, наявні в матеріалах справи документи не містять жодних обмежень у користуванні земельною ділянкою.

Отже, матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів про те, що відповідач порушив чинне законодавство, напроти, виконував умови укладеного договору оренди щодо користування земельною ділянкою за цільовим призначенням, тому що умови договору передбачали саме розташування магазину «ТОТ» без обмежень щодо охоронних зон.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Право власності відповідача на будівлю набуте правомірно, підтверджується відповідним правовстановлюючим документом. В матеріалах справи відсутні докази щодо оскарження законності набуття права власності відповідача на будівлю та право користування відповідача земельною ділянкою, на якій розташована будівля.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що самочинно збудована прибудова на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні відповідача перешкоджають йому як субту господарювання проводити роботи з ремонту та обслуговування газопроводу, тому цей об'єкт підлягає знесенню.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.5 постанови № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз'яснив, що відповідно до вимог ст.376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування, відповідні інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч.4 ст.376 та ст.391 ЦК).

Однак позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що на його думку, самочинно збудований об'єкт нерухомості на земельній ділянці відповідача перешкоджають йому користуватися газопроводом чи іншим належним йому майном.

Крім того, згідно з роз'ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться у п.5 та п.22 постанови № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" суди, розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості відповідно до вимог ст.38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та положень ч.7 ст.376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відомості щодо використання відносно відповідача таких заходів у матеріалах справи відсутні.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно вважав, що позивач не довів обґрунтованість свого позову, невірно визначився щодо суті спору, що спричинило невірне обрання ним способу захисту права, яке він вважає порушеним, і тому вірним є висновок про відмову у задоволенні позову.

Інші наведені у апеляційної скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, є черговим повторенням викладених обставин, які зазначалися позивачем у позовній заяві та перевірені судом першої інстанції і не знайшли підтвердження.

Отже, оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мелітопольгаз» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді: