РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/3520/18

Провадження № 2/638/2860/18

07.09.2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Скрипаченко В.Р.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ОСОБА_5, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника ОСОБА_3 у березні 2018 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 ОСОБА_5, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що, вона ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 203. Відповідно до довідки № 128 від 06.03.2018 року виданої КП «Жилкомсервіс», дільниця № 8, у вказаній квартирі зареєстрована попередня співвласниця квартири ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка зареєстрована за вказаною адресою з 20.02.1991 року. Відповідач не проживає та не користується квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач здійснив відчуження квартири на користь позивача, у звязку з виїздом на постійне місце проживання за межі території України. Особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Позивач не давав згоди на реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Більш того, пунктом 4 договору купівлі-продажу між сторонами досягнуто домовленості про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням. Оскільки відповідач, не є власником вказаної квартири, крім того, не проживає в ній та зобовязалася знятися з реєстрації місця проживання, витрати на її утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, факт реєстрації в квартирі позивача порушує його права, як власника, також розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник. Залишаючись зареєстрованою у квартирі, відповідач ставить в скрутне матеріальне становище позивача, який змушений сплачувати комунальні платежі, в тому числі і за неї. На підставі викладеного, вбачається що наявність реєстрації відповідача є такою, що порушує вимоги законодавства та перешкоджає у вільному здійсненні позивачем права користування майном, яке належить йому на праві власності. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 ОСОБА_5, надала до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій повідомила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою, просить розгляд справи проводити без її участі. Крім того, пояснила, що в зазначеній квартирі вона ніколи не проживала, її особисті речі там відсутні.

Представник третьої особи письмові пояснення щодо позову до суду не надав.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено матеріалами справи, позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 31.01.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 203, а також копією витягу № 112366311 від 31.01.2018 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 7-9).

Згідно з довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 06.03.2018 року КП «Жилкомсервіс» дільниця № 8, в квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована попередня співвласниця квартири ОСОБА_4 ОСОБА_5 з 20.02.1991 року (а.с. 10).

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 не проживає та не користується квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач здійснив відчуження квартири на користь позивача, у звязку з виїздом на постійне місце проживання за межі території України. Особисті речі відповідача в квартирі відсутні.

Також, пунктом 7 договору купівлі-продажу передбачено, що продавці гарантують, що будь-які заборгованості по комунальним та іншим платежам щодо визначеної квартири відсутні, та зобовязуються зняти з реєстрації місця проживання усіх зареєстрованих у відчужуваній квартирі осіб терміном до двадцять восьмого лютого дві тисячі вісімнадцятого року включно, а також звільнити відчужувану квартиру для безперешкодного користування покупцем терміном до пятого лютого дві тисячі вісімнадцятого року включно.

Крім того, ОСОБА_4 ОСОБА_5 зобовязалася знятися з реєстрації місця проживання, витрати на утримання житла не несе, за комунальні послуги не сплачує, факт реєстрації в квартирі позивача порушує його права, як власника, також розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник. Залишаючись зареєстрованою у квартирі, відповідач ставить в скрутне матеріальне становище позивача, який змушений сплачувати комунальні платежі, в тому числі і за неї.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою».

Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Крім того, у відповідності з положеннями частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно з частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи факт визнання позовних вимог відповідачем, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ОСОБА_5, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 82, 206 265, 274-279 ЦПК України, 15, 16, 317, 321, 386, 319, 391 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ОСОБА_5, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

ОСОБА_8 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: місто Харків, вулиця Двадцять Третього Серпня, будинок № 42, квартира, 128.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: