Провадження № 22-ц/773/770/18 Категорія: 44 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Осіпука В.В,,

секретар Галицька І.П.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення за апеляційною скаргою позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року КЕВ м. Володимир-Волинський звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2004 році військовослужбовцю ОСОБА_3 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , було видано ордер на кімнату 51 в гуртожитку по АДРЕСА_1 площею 26,8 кв. м. на сім`ю з трьох осіб, до складу якої входили він, а також відповідач ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_2 дочка.

Вказаний гуртожиток перебуває у власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинського.

У 2006 році ОСОБА_3 був забезпечений квартирою в м. Вінниця, за останнім місцем служби на сім`ю у складі трьох осіб, у тому числі і на дружину.

Наказом Міністра оборони України № 643 від 10 серпня 2009 року ОСОБА_3 звільнений з військової служби в запас, а 2 вересня 2009 року виключений із особового складу військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до чинного законодавства ОСОБА_2 зобов`язана звільнити займане нею житло.

Враховуючи викладене, просив виселити ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 19 квітня 2018 року в позові відмовлено у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

В апеляційній скарзі позивач КЕВ м. Володимир-Волинського просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про виселення відповідача, оскільки право на звернення до суду з позовом виникло у нього у 2009 році, після звільнення ОСОБА_3 з військової служби.

Вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про виселення та вимагав захисту свого права як власник житлового приміщення, у якому проживає відповідач. Тобто позивач стверджує, що ОСОБА_2 проживаючи у кімнаті гуртожитку, тривалий час порушувала і продовжує порушувати його права. За своїм правовим змістом цей позов є негаторним.

ВССУ у пункті 36 постанови Пленуму від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив судам, що на негаторний позов положення про позовну давність не поширюються, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. По суті такої самої позиції раніше дотримувався і ВСУ. Проте у подальшому ВСУ змінив свою правову позицію, зазначивши, що у такому разі позовна давність обчислюється у загальному порядку, тобто з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право (постанова від 27 січня 2016 року у справі №6-2913 цс 15).

Велика Палата Верховного Суду постановою від 04 липня 2018 року (справа №653/1096/16-ц, провадження №14-181 цс 18) погодилась з, роз`ясненнями Пленуму ВССУ, відступивши від висновку ВСУ, викладеного у постанові №6-2913 цс 15 від 27 січня 2016 року, зазначивши, що, допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення.

Крім того, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності за заявою сторони у спорі крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Про наведене зазначено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Зазначеного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у позові за пропуском строку позовної давності, тому рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі.

На підставі довідки начальника КЕВ міста Володимир-Волинський від 19 лютого 2014 року № 318 встановлено, що згідно з інвентаризаційними відомостями казармено-житлового фонду гуртожиток по АДРЕСА_1 перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ міста Володимир-Волинського (а. с. 10).

У 2004 році військовослужбовцю ОСОБА_3 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , було видано ордер на кімнату 51 в гуртожитку по АДРЕСА_1 площею 26,8 кв. м. на сім`ю з трьох осіб, до якої входили він, а також відповідач ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_2 дочка (а.с.7). Відповідач ОСОБА_2 була вселена у вказане житлове приміщення і зареєстровану у ньому як член сім`ї військовослужбовця його дружина), проживає у цій кімнаті на даний час, що підтверджується довідкою командира військової частини НОМЕР_1 від 02.11.2017 року № 51 (а. с. 11).

Таким чином відповідач набула права користування спірним житловим приміщенням у гуртожитку як член сім`ї військовослужбовця, якому це приміщення було надане у встановленому законом порядку.

З довідки командира військової частини НОМЕР_1 № 350/495/1/14 від 27.02.2018 року вбачається, що на даний час особовий рахунок на кімнату АДРЕСА_2 відкритий на ОСОБА_3 , чоловіка відповідача (а.с. 89).

У відповіді на відзив КЕВ м. Володимир-Волинський вказує, що у 2005 році ОСОБА_3 був переміщений по службі у місто Вінниця. Відповідач цієї обставини не заперечує.

Відповідно до змісту наказу Міністра оборони України від 02.09.2009 року № 161, ОСОБА_3 звільнений з військової служби в запас на підставі п."г" ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" ( у зв"язку з проведенням організаційних заходів), має 25 років календарної служби (а.с. 13).

Позивач покликався на те що військовослужбовець ОСОБА_3 та його сім`я були забезпечені житлом за новим місцем служби у м. Вінниця, на підтвердження чого подав копію особового рахунку на ОСОБА_3 , довідку ЖЕК № 15 м. Вінниця, згідно з якою ОСОБА_3 проживає у квартирі у м. Вінниця без реєстрації. Підстави видачі такої довідки у ній не зазначені. Такі доводи та докази спростовуються довідкою начальника КЕВ м. Вінниця від 10.08.2018 року № 87, згідно з якою надану службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_3 здав квартирним органам Міністерства оборони України (а.с. 187).

Крім того, з висновку про результати розгляду звернення ОСОБА_3 від 22.08.2018 року, складеного працівником сектору превенції Луцького ВП ГУ НП у Волинській області вбачається, що і сам ОСОБА_3 проживає у спірній кімнаті з 2009 року, тобто, після звільнення з військової служби, без реєстрації ( а.с. 184).

Як на правову підставу своїх вимог про виселення відповідача ОСОБА_2 з гуртожитку КЕВ міста Володимир-Волинського послався на п. 5.2 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 (далі - Інструкція), відповідно до якого гуртожитки призначаються для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, п.2,40 Примірного положення про гуртожитки, яке діяло на час вселення відповідача в гуртожиток та посилається на те, що ОСОБА_2 , як член сім`ї військовослужбовця на даний час забезпечена службовим житлом у місті Вінниця.

За змістом п. 5.8 Інструкції, обов`язок члена сім`ї військовослужбовця звільнити займане ним приміщення в гуртожитку виникає лише у випадку надання йому (разом з військовослужбовцем або окремо від нього) іншого жилого приміщення. Однак, як встановлено апеляційним судом і зазначено вище, фактично ОСОБА_3 житлом у м. Вінниця не забезпечений, ні він, ні члени його сім`ї у квартиру в м. Вінниця не вселялись і ніколи там не проживали, рішення про надання службової квартири в м. Вінниця є формальним, квартира, яка начебто надавалась ОСОБА_3 , перебуває у віданні житлових органів Міністерства оборони України. Тому відсутні встановлені законом підстави для виселення відповідача з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Оскільки відповідач вселилася у кімнату в гуртожитку на законних підставах, постійно проживає і зареєстрована там, не мала іншого житла на момент подання позову про виселення, тому є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Позивач не аргументував а ні мети, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, а ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції («Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, Європейський суд з прав людини, від 14 грудня 2017 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для задоволення поданого позову.

У зв`язку з тим, що відмову у позові суд першої інстанції обґрунтував з посиланням на пропуск строку позовної давності, що є неправильним застосуванням норм матеріального права, оскаржене рішення Луцького міськрайонного суду від 19 квітня 2018 року підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у позові у зв`язку з безпідставністю з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 376, 381,383-384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: