Справа № 450/2286/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/2240/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Львів

Справа № 450/2286/16-ц

Провадження № 22-ц/811/2240/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого - Струс Л.Б.,

суддів - Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участі: представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року у складі судді Добош Н.Б.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Пустомитівська державна нотаріальна контора про визнання відмови від спадщини недійсною, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, про скасування реєстраційного посвідчення та визнання майна спадковим та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Пустомитівська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання відмови від спадщини недійсною, частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстраційного посвідчення та визнання майна спадковим.Позовна заява мотивована тим, що він у 1986 році виїхав на роботу до Республіки Болгарія і залишився там проживати. У 2006 році, приїхавши до батьків, дізнався, що його батько - ОСОБА_5, помер у 1996 році. За життя батьки придбали земельну ділянку на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та побудували будинок за адресою: АДРЕСА_1. Йому не було відомо, на кого був зареєстрований будинок, однак оскільки в ньому проживала його мати - ОСОБА_6, то вважав, що будинок зареєстрований на неї.ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла, він подав заяву про прийняття спадщини після її смерті. Приїхавши на похорони матері, він дізнався, що будинок, який належав його батькам, і земельна ділянка оформлені на брата - ОСОБА_3, ще у 2002 році у порядку спадкування за законом. При цьому спадщина оформлялась, виходячи з того, що земельна ділянка та будинок у цілому належали виключно померлому ОСОБА_5

Крім того, йому стало відомо, що мати - ОСОБА_6, 19 липня 2002 року написала у нотаріуса заяву про відмову від спадкування майна свого чоловіка. Позивач вважав, що відмова матері від спадщини та набуття відповідачем права власності у порядку спадкування на весь будинок є незаконними, оскільки ОСОБА_6 була у числі спадкоємців за законом та як непрацездатна особа (пенсіонер) мала право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від заповіту, однак 19 липня 2002 року подала до нотаріуса заяву про відмову від спадщини, тобто через 6 років після смерті її чоловіка (спадкодавця), хоча така заява могла бути подана протягом шісти місяців.Таким чином, після смерті ОСОБА_5, його дружина продовжувала проживати у будинку та користуватись ним. Отже, вона фактично прийняла спадщину, оскільки як дружина мала право на частку у спадковому майні та як непрацездатна особа мала право на обов'язкову частку, незалежно від наявності заповіту. Також ОСОБА_6 мала право відмовитись від прийняття спадщини тільки протягом 6 місяців після смерті спадкодавця. Отже, відмова від спадщини через 6 років після смерті спадкодавця була незаконною. Не відповідає та суперечить вимогам діючого на той час законодавства і визначення спадковим майном померлого ОСОБА_5 всього будинку та земельної ділянки, оформлених на спадкодавця за час його життя. Вказану земельну ділянку та будинок ОСОБА_5 оформив у власність на своє ім'я у 1995 році, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6, тому вищевказане майно є спільним сумісним майном подружжя у рівних частках і спадкодавцю на момент смерті належала тільки 1/2 частка будинку та 1/2 частка земельної ділянки. Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_5 мали право на спадкування за законом 1/2 частки будинку та 1/2 частки земельної ділянки.Також ОСОБА_6, як дружина померлого, мала право на спадкування обов'язкової частки після померлого чоловіка у розмірі 2/3 частки, яка належала б їй при спадкоємстві за законом, а за відсутності заповіту чи відмови від нього - на 1/2 частки спадкового майна, оскільки фактично спадкове майно прийняли двоє спадкоємців - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Таким чином, після смерті матері - ОСОБА_6 спадковим майном, яке належало померлій, слід визнати 3/4 частки будинку та 3/4 частки земельної ділянки. У той же час ОСОБА_3 як спадкоємець за законом після смерті батька ОСОБА_5 мав право на спадкування і оформлення у власність тільки 1/4 частки будинку та 1/4 частки земельної ділянки. Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд: поновити строк позовної давності, оскільки його пропущено з поважних причин; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 липня 2002 року ОСОБА_3 у частині визнання житлового будинку та земельної ділянки у цілому спадковим майном померлого ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_3 права спадкування на 3/4 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1, та 3/4 частки земельної ділянки, розташованої на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області; визнати недійсним та скасувати реєстраційне посвідчення від 02 вересня 2002 року, записане в реєстрову книгу № 1 за реєстровим номером № 155, видане ОСОБА_3 на право власності у цілому на будинок за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсною заяву ОСОБА_6 від 19 липня 2002 року про відмову від спадщини, яка відкрилась після померлого ОСОБА_5; визнати спадковим майном померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 3/4 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1, та 3/4 частки земельної ділянки, розташованої на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся досуду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про усунення від права на спадкування.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його з ОСОБА_4 мати - ОСОБА_6 Останні 10 років свого життя мати тяжко хворіла та неодноразово проходила лікування. 21 березня 2006 року мати у віці 72 років зазнала закритого перелому зовнішньої кісточки правої гомілки їй було накладено гіпсову пов'язку, лікування вона проходила амбулаторно вдома під опікою його родини. Крім того, мати мала проблеми з очима, у липні 2005 року їй було поставлено діагноз зрілі вікові катаракти та було рекомендовано провести операцію. У період з 21 грудня 2009 року до 28 грудня 2009 року мати проходила стаціонарне лікування в офтальмологічному відділенні № 2 Львівської обласної клінічної лікарні з діагнозом ускладнена майже зріла катаракта лівого ока, початкова катаракта правого ока, ангеосклероз сітківки обох очей, ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз. 22 грудня 2009 року матері була проведена операція на лівому оці, на початку 2012 року у неї було виявлено онкологічну хворобу. За час лікування вона неодноразово проходила курс променевого лікування, а саме у період часу з 24 січня 2012 року до 05 березня 2012 року, з 19 червня 2014 року до 25 липня 2014 року, з 19 березня 2015 року до 24 квітня 2015 року, з 26 жовтня 2015 року до 02 грудня 2015 року та курс хіміо-, гормоно-, імуно терапії. На лікування матері витрачалися значні кошти. Крім того, мати потребувала посиленого харчування, постійного проведення загальнозміцнюючої терапії. Останні півроку до смерті стан здоров'я матері похитнувся і вона фактично була прикута до ліжка, самостійно пересуватися не могла. У цей період часу вона потребувала ще більшої турботи щодо себе, ніж було до того.Зважаючи на похилий вік матері, стан її здоров'я, потреби у вартісному лікуванні, посиленому харчуванні, забезпеченні медичною допомогою, необхідність постійно здавати аналізи та проходити огляди задля контролю за станом здоров'я, мати наприкінці свого життя перебувала у безпорадному стані, самостійно, власними силами була неспроможна забезпечити як фізично так і матеріально умови свого життя. Відповідачу було достеменно відомо про стан матері, оскільки неодноразово в телефонному режимі йому повідомлялося про це, говорилося про необхідність приїхати та допомогти її доглядати, допомогти матеріально. Усі ці вимоги відповідачем були проігноровані, допомоги він не надавав, не приїхав навідати мати. Увесь тягар щодо утримання матері фактично ліг на нього та його сім'ю, а після її смерті він займався організацією її поховання. Ніхто з його братів не долучилися до поховання. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після померлої 03 травня 2016 року ОСОБА_6Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 листопада 2016 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 та об'єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Пустомитівська державна нотаріальна контора, про визнання відмови від спадщини недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстраційного посвідчення та визнання майна спадковим - задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія НОМЕР_1, видане 19.07.2002 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С., зареєстроване в реєстрі за № 1865 на 3/4 частки спадкового майна, що складається з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,2486 га, яка розташована на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд;

скасувати реєстраційне посвідчення серії КММ № 080974, видане 02.09.2002 року Львівським обласним державним Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», за реєстровим № 155 на 3/4 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про усунення від права на спадкування - відмовлено.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року оскаржив ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції, що підставою відмови в задоволенні зустрічного позову є те, що суд не знайшов факту підтвердження умисного ухилення ОСОБА_4 від надання допомоги своїй матері ОСОБА_6 Вказує на те, що ОСОБА_6 померла у віці 85 років та була їх матір'ю. Протягом останніх десяти років свого життя вона хворіла та неодноразово проходила лікування, в тому числі переносила і хірургічні втручання. Доказами у справі встановлено, що догляд, піклування та забезпечення матері усім необхідним для її повноцінного життя здійснювалося виключно апелянтом, його дружиною та дітьми. У зв'язку з цим сім'єю апелянта на догляд за матір'ю було витрачено значні кошти. Позивачу за первісним позовом ОСОБА_4 було відомо про хворобливий стан матері та те, що вона потребує постійного догляду, витрат на лікування, оскільки він про це неодноразово повідомляв йому по скайпу. Однак, ОСОБА_4 жодної допомоги не надавав, провідати матері не приїхав. Дані обставини підтвердили свідки допитані в судовому засіданні. Після смерті матері, особисто він - апелянт займався організацією її поховання та ніс витрати. ОСОБА_4 мав можливість приїхати та допомогти у догляді матері, так само як і мав можливість надавати кошти на її утримання, оскільки у 2016 році він двічі приїжджав до України. Покликання позивача за первісним позовом та його представника на те, що в нього важкий стан здоров'я не підтверджується жодними доказами. Звертає увагу й на те, що суд безпідставно не взяв до уваги та не застосував строк позовної давності. Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 задовольнити, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 відмовити. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задоволено частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року в частині вирішення первісних позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Пустомитівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія НОМЕР_1, виданого 19.07.2002 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1865 після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_5 ОСОБА_8 на ? частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та 3/4 частки земельної ділянки площею 0, 2486 га, яка розташована на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд; скасування реєстраційного посвідчення серії КММ № 080974, виданого ОСОБА_3 02.09.2002 року Львівським обласним державним Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», за реєстровим № 155 в частині 3/4 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1; визнання недійною заяви ОСОБА_6 від 19 липня 2002 року про відмову від спадщини, яка відкрилась псля смерті ОСОБА_5; визнання спадковим майном померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 3/4 часток бущдинку за адресою АДРЕСА_1 та ? часток земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, розташованої на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ( зареєстрована в книзі записів державних актв на право приватної власності на землю 03.04.1995 р. за №27) - відмовити.Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 19 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_2, задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Пустомитівська державна нотаріальна контора, про визнання відмови від спадщини недійсною, частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстраційного посвідчення та визнання майна спадковим скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Отже, судове рішення в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 у силу положень статті 367 ЦПК України не переглядається.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5, які прийняли спадщину є: його син - ОСОБА_3 та дружина - ОСОБА_6, отже, остання прийняла спадщину після смерті свого чоловіка у розмірі 1/4 частки житлового будинку та 1/4 частки земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, тому свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 липня 2002 року ОСОБА_3 є частково недійсним, а реєстраційне посвідчення, яке було видане на підставі свідоцтва про право на спадщину, підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсною заяви ОСОБА_6 про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, то така заява, подана нотаріусу, не є правочином, подана з пропуском визначеного законом шестимісячного строку, а тому не має правового значення та не свідчить про її відмову від належних їй прав.

Судова колегія апеляційного суду вважає правильними висновки суду в частині задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що не знайшов свого підтвердження факт умисного ухилення ОСОБА_4 від надання допомоги своїй матері - ОСОБА_6, така обставина не доведена належними та допустимими доказами, а за вимогами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом установлено, що 18 січня 1990 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 81, згідно з яким належну йому на праві особистої власності половину житлового будинку та інших господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1, заповів своєму сину - ОСОБА_3

Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 26 травня 1995 року, виданого начальником Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації на підставі рішення виконкому Лапаївської сільської ради народних депутатів від 13 квітня 1995 року № 70, ОСОБА_5 належав жилий будинок з приналежними до нього будівлями, розташований по АДРЕСА_1.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 03 квітня 1996 року Лапаївською сільською радою народних депутатів, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27 на підставі рішення Лапаївської сільської ради народних депутатів від 15 червня 1995 року № 44, ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,2486 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

07 травня 1996 року помер ОСОБА_5, спадкоємцями якого є: його дружина та сини: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5

Згідно з довідкою від 10 червня 2002 року № 955, виданої Лапаївською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 проживали разом з ОСОБА_5

19 липня 2002 року ОСОБА_3 звернувся до Пустомитівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, ОСОБА_5, в якій зазначено, що спадкоємець просив видати йому відповідно до статті 560 ЦК України свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно за законом, інших спадкоємців, передбачених статтями 529, 531 ЦК України немає.

19 липня 2002 року ОСОБА_6 звернулась до Пустомитівської державної нотаріальної контори із заявою, в якій зазначено, що встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини нею пропущений, на спадщину не претендує та вказано, що зміст статті 22 КпШС України про спільну сумісну власність подружжя їй роз'яснено, на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не претендує.

19 липня 2002 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н. С. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_5, є син - ОСОБА_3, а спадковим майном - житловий будинок АДРЕСА_1 і земельна ділянка площею 0,2486 га, яка розташована на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до копії спадкової справи № 189/2016, заведеної Пустомитівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6, із заявами про прийняття спадщини після її смерті звернулися її діти: 25 липня 2016 року син - ОСОБА_4 (позивач у справі), 23 вересня 2016 року син - ОСОБА_5

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У Рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1.

Відповідно до статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно зі спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Так, статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину).

Відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статею 1270 ЦК, він не заявляв про відмову від неї.

Згідно з частиною п'ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частина перша статті 1297 ЦК передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у встановлений законом строк звернулися до Пустомитівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті матері - ОСОБА_6, а ОСОБА_3 фактично вступив в управління спадковим майном після смерті матері, оскільки проживає в спірному будинколодінні, частка якого відноситься до спадкового майна ОСОБА_6

Отже, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, як спадкоємці першої черги, що прийняли спадщину після смерті матері.

Такий спосіб захисту порушеного права споживача, поряд із наслідками недійсності правочину, узгоджується з способом встановленим у п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме відновлення становища, яке існувало до порушення.

Як роз'яснено Верховним Судом України у Листі від 01.04.2014р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України", відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відтак, суд першої інстанції правильно та ефективно захистив порушене право позивача.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді