Справа № 357/9097/16-ц Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/2889/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 39 07.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

7 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Ігнатченко Н.В., Сушко Л.П., Сержанюка А.С., розглянувши в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, про спонукання до виконання мирової угоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з останнього на свою користь 5 303,14 грн. інфляційних втрат та 1 460,38 грн. в якості трьох процентів річних, нарахованих за порушення строків розрахунків за мировою угодою сторін, визнаної ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2015 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 інфляційні втрати в сумі 5 303,14 грн. та три проценти річних в сумі 1 460,38 грн. за неналежне виконання умов мирової угоди від 21 серпня 2015 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Вказала на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. Визнана судом мирова угода в силу положень статтей 11, 202 ЦК України за своєю правовою природою є правочином, зобов'язання за яким має виконуватися належним чином.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2015 року визнано мирову угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у справі № 357/3889/15-ц про поділ спільного майна подружжя.

За умовами цієї мирової угоди за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а іншу 1/2 частину квартири залишено у власності позивача.

Крім того, судом визнано домовленість сторін щодо вартості автомобіля «Soueaset Lioncel», державний номерний знак НОМЕР_1, яка складає 100 000 грн. та їх домовленість про сплату 20 000 грн. ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в день підписання мирової угоди та сплату ним 15 000 грн. до 21 червня 2015 року, а також сплату 15 000 грн. до 21 липня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що умови мирової угоди в частині сплати грошових коштів були повністю виконані лише в грудні 2017 року, і при цьому позивачем при визначенні остаточної суми інфляційних втрат та трьох процентів річних враховано кожну частину сплачених відповідачем коштів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_4, який прострочив виконання грошового зобов'язання за мировою угодою, згідно вимог статті 625 ЦК України існує обов'язок сплатити ОСОБА_5 встановлений індекс інфляції за весь час прострочення сплати коштів, а також три проценти річних від простроченої суми боргу.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України мирова угода укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки не тільки процесуальні, але й матеріальні. До мирової угоди застосовуються основні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Таким чином, мирова угода - це цивільно-правове зобов'язання та до нього застосовуються загальні правила Цивільного кодексу України.

Укладаючи вищевказану мирову угоду, сторони розуміли, що вона є досягненою в ході судового розгляду і під контролем суду, заснована на взаємних поступках, являється цивільно-правовою угодою, яка визначає їх права та обов'язки, є двостороннім волевиявленням сторін і спрямована на реальне настання правових наслідків обумовлених угодою. Враховуючи вказані обставини, можна прийти до висновку, що мирова угода вважається зобов'язанням у цивільно-правовому розумінні та на неї поширюються вимоги статтей 610-612 та статті 625 ЦК України.

Мирова угода за своєю правовою природою у відповідності з нормами ЦК України є правочином, що згідно статтею 629 ЦК України підлягає обов'язковому виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як визначено статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції враховано, що зобов'язання, яке виникло з умов мирової угоди, зводиться до вчинення відповідачем на користь позивача обов'язку щодо сплати грошових коштів в якості компенсації частки у спільному автомобілі у визначені строки, проте відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, остаточну суму боргу повернув позивачу лише 28 грудня 2017 року.

Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованості за мировою угодою за період з 24 червня 2015 року по 27 грудня 2017 року відповідачу нараховано інфляційні втрати в сумі 5 303,14 грн. та три проценти річних у сумі 1 460,38 грн.

Вказані розрахунки здійснювалися з урахуванням виплачених відповідачем коштів, які підтверджені копіями квитанцій та розпискою, а також не оспорювалися самим відповідачем як в суді першої інстанції так і під час апеляційного перегляду справи.

За таких обставин, стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 інфляційні втрати в сумі 5 303,14 грн. та три проценти річних в сумі 1 460,38 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що затверджена 21 травня 2015 року судом між сторонами мирова угода за своєю правовою природою є правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства має бути виконаний відповідно до правил статей 525, 526 ЦК України, а у випадку порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата сум, які вимагала позивач (статті 611, 625 ЦК України).

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, в якій зазначено, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» та до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, є нерелевантним спірним правовідносинам, оскільки у цій справі правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням рішення суду про зобов'язання перерахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, що регулюються спеціальним законодавством, а в даному випадку між сторонами існують саме договірні зобов'язання щодо сплати грошових коштів, які не виконуються належним чином, тому убачаються правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 625 ЦК України.

Отже, розглядаючи позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

Л.П. Сушко

А.С. Сержанюк