Провадження №22-ц/4812/38/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Яценко Л.В.,

за участі відповідача ОСОБА_1,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №485/1198/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Кобзаря Юрія Юрійовича у приміщенні цього суду 05 травня 2018 року, за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2017 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору від 19 вересня 2008 р. (далі - Договір), укладеного між Банком та ОСОБА_1, останній отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту у розмірі 29000 грн. у вигляді встановлено ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 30 червня 2017 р. утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 50032 грн. 30 коп., з яких 4263 грн. 41 коп. - заборгованість за кредитом, 39818 грн. 29 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3330 грн. 01 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи - 250 (фіксована частина) та 2370 грн. 59 коп. (процентна складова), а також судовий збір в розмірі 1600 грн.

До судового засідання сторони не з'явилися, суду надали заяви, в яких просять суд справу розглянути за їх відсутністю.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 травня 2018 р. з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21 вересня 2018 р. позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволений частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 24 154 грн. 63 коп. та судові витрати у сумі 800 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що 10 вересня 2008 р. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк. Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк підписуючи заяву анкету відповідач уклала з банком договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, вказаної у заяві. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Тобто, відповідно до ст. 634 ЦК України відповідачем був укладений договір приєднання.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит у встановленому договором розмірі. Оскільки відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов'язань, встановлених кредитним договором, є підстави для стягнення заборгованості. При цьому суд вважав, що відповідно до умов договору позивачем невірно нарахована заборгованість за процентами та неустойкою і сума заборгованості складає 24 154 грн. 63 коп., з яких заборгованість за кредитом - 4 263 грн.41 коп., заборгованість за процентами -19 424 грн. 41 коп., неустойка від суми заборгованості - 3580 грн., штраф 5% від суми задоволеного позову - 1150,22 грн. Суд також вважав, що доводи відповідача та його представника щодо застосування позовної давності не знайшли свого підтвердження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, задовольнивши частково позов, вказав, що вимоги відповідача про застосування позовної давності, яку останній вважав пропущеною позивачем, не знайшли свого підтвердження, але не навів будь-якого обґрунтування такому висновку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до вимог частин 1-3 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає наведеним вимогам закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 19 вересня 2008 р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (натепер -Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 29 000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, та встановленням 55 днів пільгового періоду.

Відповідач у заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та позивачем Договір про надання банківських послуг, підтверджується підписом у заяві.

Таким чином, судом встановлено, що Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданої позивачем довідки (а.с. 75), виписок по рахунках (а.с. 52-56, 66-74) після підписання 19 вересня 2008 р. кредитного договору ОСОБА_1 було видано кредитні картки 19 вересня 2008 р. № НОМЕР_2 з терміном дії 12/11, 23 грудня 2008 р. № НОМЕР_3 з терміном дії 11/12, 26 грудня 2011 р. № НОМЕР_4 з терміном дії 09/15.

Факт укладання кредитного договору, отримання кредитних карток, використання кредитних коштів, наявність заборгованості та її розмір відповідачем в суді першої інстанції не оспорювався.

Таким чином, між позивачем та відповідачем шляхом підписання заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (далі - Довідка про умови), було укладено кредитний договір, і відповідно до наведених у Довідці про умови положень відповідачу була надана відновлювальна кредитна лінія за умови нарахування 2,5% на місяць за користування кредитними коштами, які нараховуються на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів у році, пільговим періодом у 55 днів. Погашення заборгованості мало відбуватися щомісяця, до 25 числа місяця, який є наступним за звітним, в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Передбачено сторонами і відповідальність боржника за неналежне виконання умов договору у вигляді пені та штрафів. Як було встановлено судом, сторони домовились, що у разі порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів позичальник зобов'язався сплатити штраф в розмірі 250 грн. та 5% від суми заборгованості з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій, про що зазначено у довідці про умови кредитування.

Також сторони домовились, що нараховується пеня за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі: пеня 1 - базової процентної ставки за договором (30%), яка нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня 2 - 1% від заборгованості, але не менш 30 грн. на місяць, яка нараховується один раз на місяць за наявності прострочення за кредитом або процентам 5 та більше днів в розмірі 50 грн. і більше.

Як вбачається з наданих позивачем доказів, відповідач систематично використовував кредитні кошти. Так, в останнє зняття коштів і погашення заборгованості відбулося 22 липня 2014 р., після чого він припинив повернення позивачеві кредитних коштів.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо погашення кредиту та відсотків по ньому виникла заборгованість за кредитним договором.

Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність підстав, передбачених ст.ст. 526, 611, ч.2 ст. 1050 ЦК України, для стягнення на користь Банку із відповідача заборгованості за кредитним договором.

За такого суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з наданим позивачем до позовної заяви розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 11-13,57-59) станом на 30 червня 2017 р. заборгованість складає 50 032 грн. 30 коп., з яких: 4 263 грн. 41 коп. - заборгованість за кредитом; 39 818 грн. 29 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 330 грн. 01 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 250 грн. - штраф (фіксована частина); 2370 грн. 59 коп. - штраф (процентна складова).

Суд погодився з визначеною позивачем заборгованістю по кредиту в розмірі 4263 грн. 41 коп. Відповідачем вказаний розмір заборгованості не оспорюється.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважав, що заборгованість за процентами з урахуванням подвійного розміру з квітня 2014 р. складає 19 424,41 грн., сума неустойки - 3 580 грн., сума штрафу - 1 150 грн. 22 коп., а загальний розмір заборгованості становить 24 154 грн. 63 коп.

Між тим, з висновком суду щодо розміру процентів за користування кредитом, які підлягають стягненню зі ОСОБА_1, а також щодо стягнення неустойки погодитись не можна.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Згідно із правовою позицію, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 р. по справі № 6-14 цс 14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили щомісячну сплату заборгованості за кредитом (частинами) та відсотків за наданим кредитом на суму залишку заборгованості.

Відтак, у межах строку кредитування (строку дії картки - 30 вересня 2015 р.) відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредитні кошти і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Після закінчення строку дії картки, починаючи з 1 жовтня 2015 р., відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість.

За такого позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки лише в межах строку дії кредитної картки - по 30 вересня 2015 р.

Так, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості та викладених у клопотанні представника позивача пояснень заборгованість по процентам за період з 01 серпня 2014 р. по 29 серпня 2014 р. становить 103 грн. 03 коп., з 29 серпня 2014 р. по 30 вересня 2015 р. (397 днів) розмір процентів складає: 1 409 грн. 35 коп. (397 днів х ((4263,41 х 30%) : 360), а всього - 1 512 грн. 38 коп.

Колегія суддів при цьому виходить із відсоткової ставки у 30 % за весь період нарахування процентів та вважає безпідставним застосування позивачем зміненої (підвищеної) процентної ставки у 34,80% та 43,20%, враховуючи таке.

Згідно із підпунктом 5.5.1 наданих позивачем Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 20) передбачена сплата процентів за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію у разі несвоєчасного виконання боргових зобов'язань (користування простроченим кредитом та овердтрафтом) у розмірах, визначених Тарифами.

Однак, суду не надано доказів зміни ставок за процентами згідно із Тарифами, ознайомлення з ними відповідача або узгодження їх з відповідачем.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

В силу положень ч. 4 ст. 265 ЦПК України мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

26 квітня 2018 р. відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 104-105). Так, в заяві вказано, що позивач, звернувшись з позовом, пропустив строк позовної давності за усіма вимогами.

В порушення вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення по справі, обмежився лише загальним висновком щодо вказаної заяви, а саме - що доводи відповідача та його представника щодо застосування позовної давності не знайшли свого підтвердження, але не навів будь-якого обґрунтування такого висновку.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так наприклад, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 р. у справі № 6-154цс15.

За умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником шляхом внесення коштів готівкою чи безготівково: з погашення процентів - щомісячно за попередній місяць, з погашення кредиту - в повному обсязі не пізніше останнього дня, вказаного на платіжній картці, тому початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов'язання.

Оскільки умовами договору, укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем, передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу.

Враховуючи, що за умовами наведеного договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, наступного за звітним (до 25 числі), то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», за умовами останньої строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Таким чином, з 26 числа місяця, наступного за звітнім, у Банка починав перебіг трирічного строку позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, прострочена заборгованість за кредитом виникла у ОСОБА_1 29 серпня 2014 р., строк дії кредитної картки - 30 вересня 2015 р. (тобто строк повернення кредиту в цілому), а тому, звернувшись з позовом до суду 01 серпня 2017 р. (а.с. 23), АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право вимагати повернення заборгованості, яка виникла після 01 серпня 2014 р., тобто позивач звернувся до суду в передбачений законом строк позовної давності, а тому наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 4 263 грн. 41 коп. та процентам в розмірі 1 512 грн. 38 коп., всього - 5 775 грн. 79 коп.

Аргументи апеляційної скарги про помилковість висновку суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів відхиляє.

Так, довід апеляційної скарги про те, що строк порушення зобов'язання настав у квітні 2014 р. суперечить наявним в матеріалах справи доказам, зокрема, наданим позивачем розрахунку заборгованості та випискам по рахункам (а.с. 52-59), згідно яким заборгованість, яка виникла за кредитом у березні-квітні 2014 р. була погашена відповідачем шляхом внесення коштів у квітні-липні 2014 р, що свідчить про переривання перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 264 ЦК України). Заборгованість, про стягнення якої заявлено позов виникла саме на 29 серпня 2014 р.

Щодо вимог про стягнення неустойки.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як було зазначено вище, позивач мав право на нарахування та отримання в період дії кредитної картки (по 30 вересня 2015 р.) як процентів за користування кредитними коштами, так і неустойки.

Між тим, звернувшись з позовом 01 серпня 2017 р. позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (в тому числі з врахуванням переривання строку позовної давності внесенням платежу у липні 2014 р.).

Враховуючи, що рішення суду в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та неустойки ухвалено з порушенням положень матеріального закону, незважаючи на те, що такі порушення залишились поза доводами апеляційної скарги, колегія суддів в силу вимог ч. 5 ст. 367, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне змінити рішення суду.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

При зверненні до суду позивачем було сплачено 1 600 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (5 775 грн. 79 коп.) від загальної суми позовних вимог (50 032 грн. 30 коп.), що становить 184 грн. 71 коп. (5 775,79 х 1 600 : 50032,30).

Також необхідно провести розподіл судових витрат, понесених в апеляційній інстанції відповідачем - сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги - 2 400 грн. пропорційно зменшення стягнутої суми заборгованості, а саме - поверненню підлягає 2 122 грн. 94 коп. ((50032,30-5 775,79) х 2400 : 50032,30).

В силу ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Тобто з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 1 938 грн. 23 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 травня 2018 року змінити.

Стягнути зі ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , рахунок № 3111, МФО № 305299, 5 775 (п'ять тисяч сімсот сімдесят п'ять) грн. 79 коп. заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2008 року, з яких: заборгованість за кредитом - 4 263 грн. 41 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 512 грн. 38 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 1 938 грн. 23 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 21 грудня 2018 року