Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 524/4742/16-ц

провадження № 61-19688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Комунальне підприємство «Теплоенерго»,

третя особа - директор Комунального підприємства «Теплоенерго» Питулько Дмитро Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» (далі - КП «Теплоенерго», Підприємство), третя особа -Питулько Д. М., про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що з 13 листопада 2008 року вона працювала на посаді апаратника хімводоочищення 3-го розряду у КП «Теплоенерго». Наказом відповідача від 25 травня 2016 року № 64-к її було звільнено із вказаної посади за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Звільнення вважає незаконним і необґрунтованим, так як Підприємством не було внесено подання до Вільної профспілки міста Кременчука про надання згоди на її звільнення. 24 травня 2016 року вона не вчинила прогулу, оскільки повідомила адміністрацію КП «Теплоенерго» про причини запізнення на роботу та узгодила з директором свій невихід на роботу в цей день. Внаслідок незаконних дій відповідача вона залишилася без роботи і засобів до існування, що призвело до вимушених витрат на лікування у зв'язку з погіршенням стану здоров'я. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення; поновити її на посаді апаратника хімводоочищення 3-го розряду, стягнути з КП «Теплоенерго» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 травня 2016 року по день поновлення на роботі, 5 тис. грн - на відшкодування майнової шкоди та 100 тис. грн - на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23 грудня 2016 року у складі судді Нестеренка С. Г. позов задоволено частково. Скасовано наказ директора КП «Теплоенерго» від 25 травня 2016 року № 64-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді апаратника хімводоочищення 3-го розряду дільниці котельного обладнання у КП «Теплоенерго» з 25 травня 2016 року. Стягнуто з КП «Теплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30 963 грн 69 коп. та 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2 808 грн 42 коп. допущено до негайного виконання.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 хоч і була відсутня на робочому місці 24 травня 2016 року без поважних причин (внаслідок несвоєчасного приїзду з Російської Федерації до міста Кременчука), однак в цей же день близько 13-ої години вона прийшла на роботу. Адміністрацією Підприємства позивача було введено в оману щодо робочого місця, оскільки вона не знала, чи було її з 01 травня 2016 року переведено з посади апаратника хімводоочищення3-го розряду котельні № 142 на посаду апаратника 2-го розряду котельні № 620. ОСОБА_1 було звільнено у вихідний день та без отримання згоди Вільної профспілки міста Кременчука, членом якої вона була. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що має місце порушення права позивача на працю у зв'язку з незаконним звільненням.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу КП «Теплоенерго» задоволено. Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23 грудня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не доведено поважності причин несвоєчасного прибуття на роботу. Наявність між адміністрацією КП «Теплоенерго» та позивачем неприязних відносин не спростовує факту її відсутності на робочому місці. Матеріали справи не містять доказів того, що на Підприємстві була легалізована нова профспілкова організація, зокрема Вільна профспілка міста Кременчука, членом якої була ОСОБА_1 Хоча на час видачі оспорюваного наказу (25 травня 2016 року) у позивача був вихідний день, однак на Підприємстві цей день був робочим. Трудовим законодавством не встановлено заборони звільнення працівників у їх вихідний день, окрім відпустки та тимчасової непрацездатності, за наявності визначених законом підстав для звільнення. Оскільки позивач була звільнена з додержанням вимог трудового законодавства, то відсутні підстави для задоволення позову.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано існування конфліктної ситуації між нею та керівництвом КП «Теплоенерго». Вона повідомила роботодавця про неможливість вчасного прибуття на роботу в телефонному режимі. Її запізнення не заподіяло Підприємству будь-якої шкоди. Роботодавець не отримав від Вільної профспілки міста Кременчука, членом якої вона була, згоди на розірвання трудового договору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У липні 2017 року КП «Теплоенерго» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції і просило відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на те, що позивач не надала належних доказів поважності причин її відсутності на робочому місці та доказів створення на Підприємстві Вільної профспілки міста Кременчука. На час звільнення ОСОБА_1 не була членом профспілки КП «Теплоенерго».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справу № 524/4742/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судами встановлено, що наказом директора КП «Теплоенерго» Питулька Д. М. від 13 листопада 2008 року № 100 о/с ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду апаратника хімводоочищення (далі - ХВО) 3-го розряду в дільницю котельного обладнання.

Наказом директора КП «Теплоенерго» від 29 квітня 2016 року № 136 ОСОБА_1 було повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме про переведення її з посади апаратника ХВО 3-го розряду котельні кварталу № 142 на посаду апаратника ХВО 2-го розряду котельні кварталу № 620 у строк не пізніше ніж за 2 місяці.

Підставою для видачі вказаного наказу слугувала заява позивача про надання згоди на таке переведення з 01 травня 2016 року, яка була нею подана 28 квітня 2016 року, з відповідними погодженнями та наданням директором Підприємства розпорядження відділу кадрів.

Наказом директора Підприємства від 14 травня 2016 року № 123 ОСОБА_1 було надано відпустку тривалістю 10 календарних днів з 14 травня по 23 травня 2016 року.

Станом на 14 травня 2016 року позивач продовжувала працювати апаратником ХВО 3-го розряду котельні кварталу № 142. В той же час згідно з графіком роботи працівників котельні № 142 напроти прізвища ОСОБА_1 відсутні відомості щодо її роботи у травні 2016 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

06 січня 2014 року позивач подала заяву до профспілкового комітету працівників житлово-комунального господарства КП «Теплоенерго» про виключення її з членів цієї профспілки.

Адміністрація КП «Теплоенерго» зверталася з поданням до вказаного профспілкового комітету щодо надання згоди на звільнення позивача з роботи, однак отримала відповідь про те, що вона не є членом профспілки.

16 квітня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята у члени Вільної профспілки міста Кременчука.

У квітні та травні 2016 року на підставі поданої позивачем заяви відповідач здійснював відрахування 2 % від її заробітної плати на рахунок вказаної профспілки.

Згідно з абзацом шостим частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, зокрема, у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

У рішенні Конституційного суду України від 29 жовтня 1998 року № 14-рп/98 (справа № 1-31/98) зазначено, що поняттям «професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації», яке вживається в абзаці шостому частини першої статті 43-1 КЗпП України, охоплюється будь-яка професійна спілка (профспілкова організація), яка відповідно до Конституції та законів України утворена на підприємстві, в установі, організації на основі вільного вибору її членів з метою захисту їх трудових і соціально-економічних прав та інтересів, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди. Професійні спілки, які діють на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації, мають рівні права і є рівними перед законом. Питання надання згоди на розірвання трудового договору з працівником, у передбачених законом випадках і порядку, вирішує професійна спілка, яка діє на підприємстві, в установі, в організації, членом якої є працівник.

Встановивши, що Вільна профспілка міста Кременчука, членом якої була ОСОБА_1, не діяла на Підприємстві, і позивачем не доведено протилежного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що попередня згода цієї профспілки на розірвання трудового договору не вимагалася.

Табелем обліку робочого часу працівників котельні № 142 підтверджується, що у цьому табелі дні відпустки ОСОБА_1 зазначені з 14 травня по 23 травня 2016 року включно, 24 травня вказано як прогул, а 25 травня - як вихідний день.

Згідно з розділом V Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених 12 березня 2015 року загальними зборами трудового колективу КП «Теплоенерго», працівникам підприємства встановлено час початку і закінчення роботи з 08 год. до 17 год. з перервою на обід - для апаратників ХВО з 12 год. до 13 год.

Актом від 24 травня 2016 року, складеним комісією КП «Теплоенерго», та доповідною запискою начальника котельні № 142 Бовкуна О. М. від 24 травня 2016 року № 168 підтверджується, що 24 травня 2016 року з 08 год. до 20 год. апаратник ХВО ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, інформація щодо причин невиходу на роботу відсутня.

Наказом директора КП «Теплоенерго» Питулька Д. М. від 25 травня 2016 року № 64-к ОСОБА_1 було звільнено з посади апаратника ХВО 3-го розряду котельні кварталу № 142 з 25 травня 2016 року згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України (у зв'язку з відсутністю на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин).

26 травня 2016 року ОСОБА_1 була ознайомлена із зазначеним наказом і в цей же день отримала трудову книжку. Розрахункові суми при звільненні були виплачені позивачу, що нею не заперечувалося.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Однією з підстав поважності причин відсутності на робочому місці позивач вказувала на те, що 24 травня 2016 року вона, повертаючись з Російської Федерації до міста Кременчука та перебуваючи проїздом у місті Києві, зверталася за медичною допомогою до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва.

Однак відповіддю вказаного медичного закладу від 23 вересня 2016 року № 01/04-вих 34, наданою на запит суду першої інстанції, підтверджується, що 24 травня 2016 року ОСОБА_1 не зверталася за медичною допомогою.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності і взаємозв'язку, обґрунтовано виходив з того, що 24 травня 2016 року позивач повинна була перебувати на робочому місці, проте в цей день нею було допущено прогул без поважних причин, внаслідок чого її звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Крім цього, ОСОБА_1 не заперечувала факт її відсутності на роботі до 13 год. 24 травня 2016 року у зв'язку з несвоєчасним поверненням з відпустки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на те, що між нею та її керівництвом тривалий час існувала конфліктна ситуація, не заслуговує на увагу, так як ця обставина не спростовує факт її відсутності на робочому місці без поважних причин.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що вона повідомила роботодавця про неможливість вчасного прибуття на роботу в телефонному режимі, є неспроможними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім цього, вказана обставина не є поважною причиною невиходу на роботу.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик