АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/8006/17 Головуючий суддя І інстанції Ференчук О. В.
Провадження № 22-ц/790/4302/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Бровченко І.О., Бурлака І.В.,

розглянув в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_3інтереси якої представляє Адвокатське об'єднання «Ястребова, Кузьмін і партнери» в особі адвоката ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 17 травня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І., ОСОБА_3 про визнання припинення договору застави та зняття заборони відчуження,

встановив :

22 червня 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом, який у подальшому уточнили та просили визнати припиненими правовідносини за договором позики від 24.09.2009 року та додатковим договором позики від 29.12.2009 року позичальником за якими є ОСОБА_6, а позикодавцем ОСОБА_8, та визнати договір іпотеки від 24.09.2009 року та додатковий договір іпотеки від 24.09.2009 року, які посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 9087065 припиненим та зобов'язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташову С.І. зняти заборону відчуження з квартири АДРЕСА_1, номер за РВПН: 17983483, АДРЕСА_1, здійсненого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17 травня 2018 року позов задоволено. Визнано припиненими правовідносини за договором позики від 24.09.2009 року та додатковим договором позики від 29.12.2009 року та визнати договір іпотеки від 24.09.2009 року та додатковий договір іпотеки від 24.09.2009 року, позичальником за яким є ОСОБА_6, а позикодавцем ОСОБА_8. Визнано договір іпотеки від 24.09.2009 року та додатковий договір іпотеки від 24.09.2009 року, які посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою Світланою Іванівною, зареєстрованого в реєстрі за № 9087065 припиненим. Зобов'язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташову Світлану Іванівну зняти заборону відчуження з квартири АДРЕСА_1, номер за РВПН: 17983483, АДРЕСА_1, дата та час реєстрації 24.09.2009 року, 14:21, здійсненого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І, іпотекодержатель ОСОБА_9, код НОМЕР_1, АДРЕСА_2, іпотекодавець ОСОБА_5, код НОМЕР_2, АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в особі адвокатського об'єднання«Ястребова, Кузьмін і партнери» керуючого партнера адвокат ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. При цьому посилалася на те, що рішення незаконне, необгрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договором позики та додатковим договором №1 від 29.12.2009 року передбачений обов'язок позичальника повернути позикодавцю певну суму позики та дата повернення позики. Відповідно до п.6.1 договору іпотеки від 24.09.2009 року цей договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов'язань за основним договором та додатковими угодами до нього. Серед договірних підстав припинення вищевказаних договорів та діючим законодавством України не передбачено, що зобов'язання за вказаними договорами можуть бути припиненими зі спливом строку позовної давності.

Посилається на правовий висновок, який викладений у Постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року № 6-786цс17, відповідно до якої - якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивачів не надійшов.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, 50419 грн. 44 коп., без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, третя особа приватний нотаріус Корташова С.І., про стягнення суми боргу за договором позики, інфляційних витрат, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців та зняття з реєстраційного обліку, - було відмовлено в повному обсязі у зв'язку зі спливом строків позовної давності. Тому відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Так, за змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки визначено статтею 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

У частині першій статті 598 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника належного виконання його обов'язку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що 24 вересня 2009 року ОСОБА_6 позичив у батька відповідача - ОСОБА_9 7000 євро, що на момент позики складало 82 855,00 грн., про що було у нотаріальній формі укладений договір позики.

У забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, батько позивача ОСОБА_9 уклав договір іпотеки, за яким ОСОБА_5 передала йому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. При укладенні договорів позики та іпотеки ОСОБА_5 передала ОСОБА_9 оригінали документів, які підтверджують її право власності на вказану квартиру, предмет іпотеки.

В день укладення договорів приватним нотаріусом Карташовою С.І. до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено запис про заборону відчуження квартири та запис про її обтяження іпотекою.

Згідно додаткового договору від 29.12.2009 року до договору позики ОСОБА_6 зобов'язався повернути борг ОСОБА_9 у строк не пізніше 31.03.2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер, а ОСОБА_6 позику не повернув.

Чинним рішенням Московського райнного суду м.Харкова від 09 грудня 2015 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, третя особа приватний нотаріус Корташова С.І., про стягнення суми боргу за договором позики, інфляційних витрат, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців та зняття з реєстраційного обліку - у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності (а.с.26-29)

Однак суд першої інстанції при задоволенні позову помилково застосував вказану норму ст. 266 ЦК України про сплив позовної давності до додаткової вимоги на підставі спливу позовної давності до основної вимоги, оскільки у даній справі не розглядалося позову про задоволення вищевказаних основних вимог про стягнення заборгованості чи додаткових вимог стосовно іпотечного забезпечення цих вимог.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто відповідно до принципу правової визначеності, як складової частини принципу верховенства права, ст. 8 Конституції України, позовна давність застосовується судом лише у випадку порушення права позивача, який звернувся до суду із спливом позовної давності, за відсутності поважних причин для її пропуску.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 цього Закону).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням, цей Закон не передбачає.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Вимога щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна, випливає з визнання договорів припиненими, а тому, як похідна від основних вимог, також не може бути задоволена.

Аналогічна правова позиція викладена в чинній Постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року № 6-786 цс 17 та від 5 липня 2017 року № 6-1840 цс16, від яких Велика Палата Верховного Суду не відійшла, постанову ВС від 18.07.2018 року у справі № 537/6072/16-ц і тому відповідно до п. 7 Перехідних положень до ЦПК України, ч.4 ст.263 ЦПК України, суд апеляційної інстанції їх враховує.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши висновок про наявність підстав для визнання припиненими зобов'язання за договорами, а тому рішення Московського районного суду м.Харкова від 17 травня 2018 року підлягає скасуванню, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції повністю та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв'язку з цим та відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України здійснюється перерозподіл судових витрат, відшкодування понесених позивачем судових витрат покладаються на позивачів.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2018 року апелянту було відстрочено сплату судового збору у сумі 1920 грн.00 коп. до ухвалення судового рішення по справі.

Керуючись ст.ст. п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 381-384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3інтереси якої представляє Адвокатське об'єднання «Ястребова, Кузьмін і партнери» в особі адвоката ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 17 травня 2018 року- задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 17 травня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І., ОСОБА_3 про визнання припинення договору застави та зняття заборони відчуження - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_5, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт НОМЕР_6, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, судовий збір пов'язаний із розглядом апеляційної скарги у розмірі 1920 грн. 00 коп. нарахунок отримувача: 0012; отримувач коштів: УК в Основ'янському районі м. Харкова 22030101; код отримувача (код за ЄРПОУ): 37999628 ;банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) ;код банку отримувача (МФО): 899998 ;код класифікації доходів бюджету: 22030101 - по 960 грн.00 коп. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 вересня 2018 року.

Головуючий суддя В.Б.Яцина.

Судді колегії І.О.Бровченко.

І.В.Бурлака.