Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14976/16-ц

провадження № 61-35993св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ТФС-Україна»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - адвокат ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом ОСОБА_6, на постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А. від 31 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ТФС-УКРАЇНА» (далі - ТОВ «ТФС-УКРАЇНА»; товариство) звернулося до суду з позовом про стягнення шкоди у розмірі 682 996 грн 57 коп. та 10 933 грн 96 коп. судового збору.

Позов мотивовано тим, що відповідач перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» з 27 серпня 2007 року та працював на посаді завідуючого складом. Того ж дня з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

На підставі наказу № 34-п від 13 вересня 2016 року проведено повну інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей на підприємстві з 15 по 18 вересня 2016 року, в результаті якої виявлено нестачу ввірених відповідачу товарно-матеріальних цінностей на суму 682 996 грн 57 коп., однак ОСОБА_4 відмовився підписувати акт інвентаризації та відшкодувати вартість майна, що стало підставою для пред'явлення позову.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутності сукупності критеріїв матеріальної відповідальності відповідача, як працівника ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» станом на день проведення інвентаризації, в частині наявності протиправності поведінки відповідача, що виявилася у не виконанні чи неналежному виконанні трудових обов'язків, наявності вини, тобто умислу на вчинення таких дій та прямого причинно-наслідкового зв'язку між діями та результатами, які були виявлені під час інвентаризаційного обліку. Врахувавши, що відповідач не був присутнім під час проведення безпосереднього обліку товарів на складі, не було надано документації з приводу підтвердження кількісного складу матеріальних цінностей, які мають бути в наявності, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» заподіяну шкоду в розмірі 682 грн 57 коп. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що посада, яку обіймав відповідач (завідувач складу) відноситься до категорії працівників, з якими згідно зі статтею135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а тому відповідач, як матеріальна відповідальна особа, повинна нести відповідальність за збереження належних товариству матеріальних цінностей.

Встановивши, що на час перебування відповідача на посаді завідувача складу шляхом проведення інвентаризації було виявлено недостачу ввірених йому товарно-матеріальних цінностей, апеляційний суд дійшов висновку про покладення на ОСОБА_4 обов'язку з відшкодування завданої шкоди.

У червні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та змінити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в частині посилання на наказ Міністерства фінансів України від 11 серпня 1004 року № 69, а в іншій частині залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована відсутністю доказів протиправності дій заявника або його вини, які призвели до виникнення нестачі товару на складі, оскільки власником не було створено належних умов для нормальної роботи та забезпечення повного збереження дорученого майна. Також вказував, що договір про повну матеріальну відповідальність є недійсним, оскільки не відповідає умовам Типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Тому, з урахуванням викладеного, вважає вимоги позивача про стягнення збитків з посиланням на наявний договір про повну матеріальну відповідальність, безпідставними.

У серпні 2018 року ТОВ «ТФС-Україна» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 28 серпня 2007 року працював в ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» на посаді завідувача складу.

28 серпня 2007 року між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого завідувач складу ОСОБА_4 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження належних ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» матеріальних цінностей, у тому числі товару, як такому, що знаходиться станом на день підписання даного договору на складі ТОВ «ТФС-УКРАЇНА», так і тих, які надійдуть на склад протягом роботи на даній посаді.

13 вересня 2016 року ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» видано наказ № 34-п «Про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей», відповідно до якого призначено проведення повної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на підприємстві, з яким ознайомлено відповідача.

Відповідно до заключного акту інвентаризації № 1 від 26 вересня 2016 року виявлено недостачу товару в розмірі 682 996 грн 57 коп. В якості додатку додані інвентаризація товарів на складі № 7 від 16 вересня 2016 року та інвентаризація товарів на складі № 8 від 17 вересня 2016 року.

Статтею 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно з пунктом 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд вірно встановив, що посада, яку обіймав відповідач - завідувач складу, відноситься до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

За змістом статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Як роз'яснено у абзаці 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про те, що відповідач, як матеріальна відповідальна особа, повинна була слідкувати за товаром на складі та нести відповідальність за збереження належних товариству матеріальних цінностей, є правильним.

Врахувавши, що жодна із сторін не заперечувала достовірність документів, у яких містяться дані про рух матеріальних цінностей по складу, де працював відповідач і, на підставі яких було складено акт про нестачу, а також, що доступ до складу мав відповідач та директор фірми, будь-яких претензій з боку відповідача щодо організації неналежних умов його роботи до керівництва фірми не висував, апеляційний суд обґрунтовано визнав встановленим факт нестачі товару на час перебування ОСОБА_4 в розмірі 682 996 грн 57 коп, яка не в повній мірі відображає дійсний обсяг цієї нестачі та недоведеність, що шкоду завдано не з його вини.

Доводи касаційної скарги про те, що договір про повну матеріальну відповідальність є недійсним, оскільки не відповідає умовам Типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 колегія суддів відхиляє, оскільки судом встановлено, що посада, яку обіймав відповідач відноситься до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України укадається договір про повну матеріальну відповідальність..

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат