Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/209/18
Провадження № 2/499/188/18
У Х В А Л А

Іменем України

"06" вересня 2018 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участі секретаря судового засідання Кириловій С.Ф., розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт. Іванівка Іванівського району Одеської області позовну заяву ОСОБА_1 до Іванівської РДА Одеської області, ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсними свідоцтва про право власності на майновий пай та акту приймання передачі майна

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області, третя особа КП «Іванівське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що вона не може вирішити дане питання в позасудовому порядку.

23.04.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи до підготовчого судового засідання.

20.06.2018 року позивач надала до суду уточнену позовну заяву до Іванівської РДА Одеської області, ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсними свідоцтва про право власності на майновий пай та акту приймання передачі майна, та просила суд визнати свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства від 14.03.2002 року серія ОД-1Х-У11 №000543, виданого їй ОСОБА_1 ОСОБА_2 сільською радою Іванівського району Одеської області на господарські будівлі доїльного комплексу №10, розташованого на території ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області дійсним, визнати акт приймання-передачі майна від 25.04.2002 року про передачу мені від товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» господарських будівель доїльного комплексу №10 дійсним, що підтверджує її право власності на майно колективного сільськогосподарського підприємства згідно свідоцтва від 14.03.2002 року серія ОД-1Х-У11 №000543, визнати відсутність (недійсність) свідоцтва про право власності на майновий пай господарської будівлі доїльного комплексу №10 на імя ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, визнати акт приймання передачі майна від 25.12.2004 року, з неоговореними виправленнями дати з 2004 року на 2003 рік та протоколу №2 на «Протоколу №1» і написом «Олейник» про «передачу господарської будівлі доїльного комплексу №10 ОСОБА_6, ОСОБА_7» не дійсним, визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на господарські будівлі доїльного комплексу №10, земельної ділянки для обслуговування, експлуатації цього комплексу, зобовязати відповідача ОСОБА_2 сільську раду винести рішення про присвоєння адресного номеру будівлі доїльного комплексу №10, зобовязати Іванівську РДА передати їй безоплатно у власність земельну ділянку для обслуговування, експлуатації, ведення товарного сільськогосподарського виробництва будівлі доїльного комплексу №10 або в користування по договору оренди, зобовязати відповідачів ОСОБА_2 сільську раду Іванівського району Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 передати їй у власність господарські будівлі доїльного комплексу №10 в натурі, стягнути з відповідачів суму моральної шкоди у розмірі 80000 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 20000 грн., яку повністю підтримала та просила прийняти до розгляду.

Ухвалою суду від 31.07.2018 року уточнену позовну заяву було залишено без руху у звязку з невідповідністю вимогам ст.175 ЦПК України, та надано позивач строк для усуненні недоліків у розмірі десяти днів з моменту отримання повного тексту ухвали. Відповідно до даної ухвали позивачу для дотриманні вимог ст.175 ЦПК України необхідно було надати докази на підтвердження звернення до уповноважених осіб щодо вирішення питання про дійсність свідоцтва та акту приймання-передачі, та як наслідок визнання за нею права власності на майно колективного сільськогосподарського підприємства, зазначити докази на підтвердження завдання їй моральної та матеріальної шкоди, навести обґрунтування суми стягнення моральної та матеріальної шкоди з відповідачів на її користь, долучити до матеріалів справи доказів на підтвердження обставин на які вона посилається, у разі неможливості їх отримання самостійно, заявити вмотивоване клопотання, яке б відповідало вимогам ЦПК України про витребування доказів. Також було попереджено позивача, що у разі не усунення вказаних в ухвалі недоліків, позовна заява буде залишена без розгляду на виконання положень ст.257 ЦПК України.

10.08.2018 року на адресу суду надійшла заява від позивача на усунення недоліків відповідно до ухвали суду від 31.07.2018 року, було також повторно заявлено клопотання про витребування документів.

Також, 17.08.2018 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява про зміну предмету, підстав позову, збільшення розміру позовних вимог, та клопотання про витребування доказів та допит свідків.

У судовому засідання позивач та її представник просили суд не приймати до розгляду уточнену позовну заяву від 20 червня 2018 року та заяву на виконання вимог ухвали від 10 серпня 2018 року, а розглядати позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами від 17.08.2018 року, на задоволенні своїх вимог наполягали, просили суд пришвидшити розгляд справи та винести рішення.

Відповідачі у судове засідання не зявилися, про причини неявки не повідомили, заяв та клопотань не надали.

Суд, дослідивши надані позивачем уточнену позовну заяву на виконання вимог ухвали суду, клопотання про витребування доказів, уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог, заслухавши пояснення позивача та її представника, вважає що позовну заяву ОСОБА_1 до Іванівської РДА Одеської області, ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсними свідоцтва про право власності на майновий пай та акту приймання передачі майна необхідно залишити без розгляду у звязку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою та клопотанням про забезпечення доказів вперше 14.03.2018 року, яку ухвалою суду від 27.03.2018 року було залишено без руху. На виконання даної ухвали позивачем було усунено недоліки та ухвалою суду від 23.04.2018 року було відкрито провадження по справі та ухвалою від 23.04.2018 року було повернуто заяву про забезпечення доказів. Надалі 20.06.2018 року позивачем було надано до суду уточнену позовну заяву та клопотання про витребування доказів, яке було майже ідентичним з клопотанням про забезпечення доказів.

Ухвалою суду від 31.07.2018 року уточнена позовна заява була залишена без руху та у звязку з необґрунтованістю відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Позивач на виконання ухвали надав заяву, в якій не було усунено недоліків відповідно до ухвали суду від 31.07.2018 року, а саме не надав доказів на підтвердження звернення до уповноважених осіб щодо вирішення питання про дійсність свідоцтва та акту приймання-передачі, та як наслідок визнання за нею права власності на майно колективного сільськогосподарського підприємства, не зазначила докази на підтвердження завдання їй моральної та матеріальної шкоди, не навела обґрунтування суми стягнення моральної та матеріальної шкоди з відповідачів на її користь, не долучила до матеріалів справи доказів на підтвердження обставин на які вона посилається, при цьому знову було заявлено клопотання про витребування доказів, яке не містить обґрунтування та доказів неможливості отримати їх самостійно, продубльовано текст позовної заяви та зазначено перелік організацій та осіб, від яких необхідно витребувати перелік документів, без зазначення від кого та які саме документи суду необхідно витребувати.

Відмовившись у судовому засіданні від уточненої позовної заяви від 20.06.2018 року та заяви на усунення недоліків від 10.08.2018 року, позивач та її представник просили суд розглядати позовну заяву зі збільшеними вимогами від 17.08.2018 року, яка містить двадцять вісім вимог до пяти різних відповідачів, при цьому позовна заява не містить обґрунтування кожної вимоги, до позовної заяви не було долучено жодного доказу, однак при цьому повторно заявлено клопотання про витребування доказів та допит свідків, без обґрунтування необхідності виконання таких процесуальних дій.

Таке ставлення позивача до своїх процесуальних прав, а саме в частині надання позовних заяв до численних відповідачів, при цьому не обґрунтовуючи зміст позовних вимог до кожного з них, надання численних клопотань, які не відповідають вимогам ЦПК України, які є повністю тотожними та раніше розглядалися судом, суд розцінює як зловживання процесуальними правами, оскільки відповідно до ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема необґрунтоване або штучне обєднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою. Разом з тим, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобовязаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Окрім того, відповідно до п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Надана уточнена позовна заява від 10.08.2018 року та надана позовна заява про збільшення позовних вимог від 17.08.2018 року мають тотожний предметом позову - майно, яке знаходилося в колективній власності.

В ухвалі суду від 31.07.2018 року було описано процедуру вирішення питань при виникненні спору щодо належності майна колективного підприємства конкретній особі, однак дані приписи ухвали позивачем та її представником були повністю проігноровані, жодний дій направлених на досудовий прядок врегулювання спору позивачем вчинено не було, доказів, які б підтверджували її позовні вимоги не надано, при цьому було повторно заявлено аналогічні раніше поданим клопотання про витребування доказів та виклик свідків, які не обґрунтовані належним чином, не надано підтвердження неможливості отримати дані докази самостійно, частково продубльовано текст позовної заяви та зазначено перелік організацій та осіб, від яких необхідно витребувати перелік документів, без зазначення від кого та які саме документи суду необхідно витребувати.

Зважаючи на встановлене та керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд повинен виходити з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Судом було вчинено всіх необхідних дій для надання позивачу можливості захистити свої права належним чином та привести позовну заяву у відповідність до норм ЦПК України, неодноразово у судовому засідання надавалося розяснення щодо процедури вирішення даного спору, при цьому позивачу слід взяти до уваги, що якісна підготовка справи до судового розгляду спрямована в першу чергу на захист прав самого позивача та має на меті забезпечення розгляду справи без зволікань, з додержанням розумних строків.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.).

Неодноразова зміна позовних вимог в судових засіданнях, які необґрунтовані належним чином та не надано доказів на їх підтвердження, при цьому враховуючи обсяг позовних вимог, неоднозначна позиція відповідача щодо необхідності вчиненні тих чи інших процесуальних дій, на думку суду ставить відповідачів в нерівне положення з позивачем.

При цьому з аналізу норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., п. 38).

Підсумовуючи вищенаведене суд вважає що позовну заяву ОСОБА_1 до Іванівської РДА Одеської області, ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсними свідоцтва про право власності на майновий пай та акту приймання передачі майна, яка включає в себе позовні заяви від 14.03.2018року, від 16.04.2018 року, від 20.06.2018 року, від 10.08.2018 року та від 17.08.2018 року необхідно залишити без розгляду як на підставі п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України так і з урахуванням положень ст.44 ЦПК України.

Керуючись: ст.ст. 4, 12, 44, 84, 175, 177, 185, 257 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Іванівської РДА Одеської області, ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсними свідоцтва про право власності на майновий пай та акту приймання передачі майна залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сини з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ч.1 ст.353 ЦПК України ухвала про залишення позову без розгляду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення, у а разі проголошення короткого тексту ухвали, протягом пятнадцяти днів з отримання повного тексту ухвали.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, відповідно до яких апеляційна скарга подається до апеляційного суду через суд першої інстанції, який розглядає справу.

Повний текст ухвали складено 07.09.2018 року.

СуддяОСОБА_8