ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 296/1509/16-ц

провадження № 61-3277зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2017 року, постановленої колегією у складі суддів: Ступак О. В., Іваненко Ю. Г., Леванчука А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я., про припинення договорів поруки та іпотеки.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 укладено два договори про надання споживчих кредитів.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між ПАТ «УкрСиббанк» та нею 27 грудня 2007 року укладений договір поруки, за умовами якого вона зобов?язалася відповідати перед банком за виконання ОСОБА_6 зобов'язань за вказаними договорами.

Того ж дня і між тими ж сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаними договорами.

Позивач вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, спадщину після нього ніхто не прийняв, у зв'язку з чим вона вважає, що основне зобов'язання є припиненим, тому відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека також вважається припиненою, як і порука. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 липня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано припиненою поруку за договором поруки № 0/п, укладеним 27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4

Визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки, укладеним 27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, та припинено обтяження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Стягнено з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 1 102,40 грн судового збору.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, встановивши, що спадщину після боржника ніхто не прийняв, дійшов висновку про припинення основного зобов'язання у зв'язку зі смертю боржника і, як наслідок, про припинення й зобов'язань, які його забезпечували, - іпотеки та поруки.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу банку, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з'ясованих обставин справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2017 року касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» відхилено, судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У травні 2017 року представник ПАТ «Дельта Банк» - Максимчук В. М. звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2017 року, в якій порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції статей 523, 1223, 1268 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу неоднакового застосування судами норм матеріального права заявник надав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року у справі № 6-18167св13 та від 28 грудня 2011 року у справі № 6-17543св11 і ухвалу Верховного Суду України від 8 вересня 2010 року у справі № 6-29388св09.

Прикладом висновку, якому не відповідає ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2017 року, заявник вказує висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-31цс16.

Ухвалою Верховного Суду України від 19 червня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано з Корольовського районного суду м. Житомира матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року справу призначено до розгляду у складі п?яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви, передбачено, що підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно (частина перша статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 укладений договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_6 отримав кредит в сумі 40 000 доларів США зі сплатою 13,9% річних і з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2017 року.

Того ж дня і між тими ж сторонами укладений договір № 0 про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_6 отримав кредит в сумі 1 131,69 грн зі сплатою 15,5% річних з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 27 грудня 2007 року укладений договір поруки, згідно якого ОСОБА_4 зобов?язувалась відповідати перед банком за виконання ОСОБА_6 зобов'язань за вказаними договорами.

Крім того, 27 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладений також договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем позичальника ні за законом, ні за заповітом.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаними договорами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і заяв про прийняття спадщини від спадкоємців до нотаріальної контори у встановлений законом строк не надходило.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють з підставами для припинення права іпотеки.

Однак при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які забезпечувальні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, що залишилось невиконаним.

Частиною першою статті 608 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (пункт 5 статті 1219, стаття1282 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

Встановивши, що до відповідача кредитор звернувся після спливу трьох років з дня смерті боржника, після якого його права та обов'язки за вказаними кредитними договорами від 27 грудня 2007 року до спадкоємців не перейшли, умовами договору поруки не передбачено і судами не добуто доказів згоди поручителя відповідати за зобов'язаннями спадкоємців ОСОБА_6 у разі прийняття ними спадщини чи за зобов?язаннями інших боржників, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний і касаційний суди, дійшов висновку про припинення поруки за договором поруки № 0/п.

Крім того, на підставі наявних у справі доказів суди попередніх інстанцій дійшли висновку про припинення іпотеки за вказаним договором іпотеки, оскільки згідно зі змістом договору іпотеки сторони не визначили виключного переліку підстав припинення договору, як і не встановили обов'язку іпотекодавця відповідати своїм майном перед кредитором після смерті боржника, в тому числі у разі неприйняття спадщини.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання зобов?язань за договорами поруки і іпотеки припиненими та припинення обтяження іпотечного нерухомого майна, оскільки договори іпотеки і поруки є похідними від кредитного договору.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року у справі № 6-18167св13 суд касаційної інстанції скасував судові рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди залишили поза увагою те, що у разі смерті боржника обов'язки боржника за загальним правилом переходять до його спадкоємців, проте суди не з?ясували, чи надавав згоду іпотекодавець забезпечувати виконання зобов?язань новим боржником у зв?язку зі смертю позичальника, та дійшли передчасного висновку про припинення зобов'язання за кредитним договором.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2011 року у справі № 6-17543св11, на яку також посилається заявник, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя з тих підстав, що на поручителя може бути покладено обов'язок щодо належного виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника.

Ухвалою Верховного Суду України від 8 вересня 2010 року у справі № 6-29388св09, судові рішення скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судом зроблений помилковий висновок про те, що перехід зобов?язань до спадкоємця є заміною боржника у зобов?язанні, що тягне припинення поруки.

Наведені ухвали судів касаційної інстанції не можуть підтверджувати підставу звернення із заявою, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви, і не є прикладами неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права, оскільки постановлені у справах, в яких встановлені інші фактичні обставини.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-31цс16, на яку здійснює посилання заявник в обґрунтування невідповідності судового рішення правовому висновку, що у ній викладений, судом встановлено, що позичальник (з якого борг стягнено рішенням суду) був і іпотекодавцем і скасовані судові рішення попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду з першої інстанції з підстав допущення судами порушень процесуальних норм, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи.

Отже, у справі № 6-31цс16 та у справі, що переглядається, встановлені різні фактичні обставини, що свідчить про безпідставність посилання заявника на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв?язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви, у задоволенні заяви суд відмовляє.

Заява ПАТ «Дельта Банк» також містить посилання на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2012 року як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Проте відповідного обґрунтування заява не містить, що у сукупністю з відсутністю вказівки на єдиний унікальний номер справи позбавило суд можливості провести правовий аналіз цієї ухвали.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, статтею 360-5 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ПАТ «Дельта Банк» - Максимчука Володимира Михайловича про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2017 року відмовити.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник Г. І. Усик