Справа № 473/1833/18
"04" вересня 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання - Багрін І.А.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг" про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів,
В травні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів.
Згідно даного договору відповідач зобов'язався придбати у власність та передати позивачу в користування обумовлений транспортний засіб на строк та на умовах, передбачених договором. В свою чергу лізингоодержувач зобов'язаний був сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі.
В порядку виконання умов договору лізингу позивач здійснив платіж у розмірі 60 000 грн. 00 коп., проте предмет лізингу йому передано не було.
Між тим, при його укладенні не було дотримано вимог закону щодо обов'язкового нотаріального посвідчення, в зв'язку з чим вищевказаний договір лізингу є нікчемним. Крім того спірний договір не містить істотних умов, які є необхідними при укладанні договору лізингу.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просив визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути сплачені ним кошти в розмірі 60 000 грн. 00 коп.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.
Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи, відповідно до ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали цивільної справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно даного договору його предметом визначений транспортний засіб, зазначений у п.1.1 ст. 1 та у Специфікації (Додаток №1 до договору), а саме автомобіль марки «Renault», привід 4 х 2, який відповідач зобов'язався придбати у свою власність та передати його у користування позивача. В свою чергу, останній зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі відповідно до умов договору лізингу (а.с. 5-19).
Інформацію щодо предмета лізингу в обсягах, визначених законом (індивідуальних ознак майна, його вартості, графіку сплати лізингових платежів, тощо) договір не містить. Відсутній також Додаток № 1 до нього.
В порядку виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 60 000 грн. 00 коп. (а.с. 20).
Так, аналізуючи доводи сторони позивача, суд виходить з наступного.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Водночас, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст. 806 ЦК України).
Тобто, виходячи з наведеного, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
Крім того, з огляду на юридичну природу фінансового лізингу, споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, яка є істотною умовою такого договору (ст.ст. 638, 655, 691,692).
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.
У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, що передбачено ч. 1 ст. 220 ЦК України.
Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
При цьому, у разі якщо під час розгляду справи про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року).
Як встановлено в судовому засіданні сторонами не було дотримано обов'язкової нотаріальної форми посвідчення спірного договору, що дає підстави вважати даний договір нікчемним, який, у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства, є сам по собі недійсним і не потребує визнання його таким судом.
Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору фінансового лізингу недійсним.
Разом з тим, в силу ст.ст. 215,216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, та і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України).
За такого, позовні вимоги ОСОБА_3 щодо повернення сплачених ним коштів підлягають задоволенню.
Виходячи з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212 -215,218,280-282, 289 ЦПК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг" про визнання договору фінансового лізингу недійсним - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг", місцезнаходження: місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок № 11-А, ідентифікаційний код юридичної особи 41597671, на користь ОСОБА_3, який зареєстрований: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, кошти в розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг", місцезнаходження: місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок № 11-А, ідентифікаційний код юридичної особи 41597671, на користь ОСОБА_3, який зареєстрований: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судові витрати в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області шляхом подачі заяви відповідачем про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повне судове рішення складено 07.09.2018 року.

Суддя Л.В. Лузан