Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 570/2313/16

провадження № 61-31986св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача - Повєткин Юрій Володимирович,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року у складі судді Красовського О. О. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2017 року у складі суддів: Гордійчук С. О., Боймиструк С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 994,28 грн, яка складається із: заборгованість за кредитом 11 517,36 грн, заборгованість по процентах за користування кредитом 381,95 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 594,97 грн - штраф (процентна складова).

Позов мотивовано тим, що між сторонами був укладений кредитний договір. Позичальнику були надані грошові кошти, встановлений термін їх повернення, однак відповідач не виконує покладені на нього зобов'язання, у зв'язку із чим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача наявної заборгованості.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 899,31 грн - заборгованості за кредитним договором та 1378,00 грн - судових витрат (сплата судового збору), а всього 13 277,31 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом та за відсотками, що є підставою для її стягнення.

При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу за порушення умов договору у розмірі 500 грн та 594,97 грн, посилаючись на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач виконав умови договору та надав кредитні кошти, а відповідач в свою чергу порушив порядок погашення суми кредиту та допустив виникнення заборгованості в сумі 11 899,31 грн, з яких: 11 517,36 грн - заборгованість по тілу кредиту; 381,95 грн - відсотки за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором. Доказів, які б спростовували вказану суму боргу відповідачем не надано, і судом їх не здобуто.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені ними рішення з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір між сторонами не укладався, а заяву-анкету не можна вважати договором про надання кредиту. Крім того, банк самостійно збільшив розмір кредитного ліміту; що наданий банком розрахунок заборгованості не відображає наявну заборгованість, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Суди помилково послалися на положення статті 634 ЦК України, як на підставу вважати укладеним неіснуючого договору - договору приєднання.

У касаційній скарзі відповідач вказує на те, що під час розгляду справи ним надано суду усі можливі докази на підтвердження відсутності укладеного кредитного договору та на спростування доводів позивача. Разом з тим, банком на підтвердження заявлених ним позовних вимог не було надано суду кредитного договору або її копії.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу банк не погодився з доводами відповідача та просив залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржуються сторонами в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 500 грн штрафу (фіксована частина) та 594,97 грн штрафу (відсоткова складова), у зв'язку із чим не перевіряються колегією суддів в касаційному порядку у цій частині на предмет законності і обґрунтованості.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що відповідно до укладеного договору від 05 липня 2013 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05 липня 2013 року, погодився, що вказана анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між сторонами договір про надання банківських послуг.

При укладенні кредитного договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України, якою передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Пунктом 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин Договору.

Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг.

Кредитний ліміт протягом 2013 - 2016 року неодноразово збільшувався, зокрема 25 лютого 2014 року відбулося чергове підвищення кредитного ліміту до 13 900 грн, про що відповідач був обізнаний, оскільки продовжував користуватися кредитними коштами, неодноразово знімав кредитні кошти через термінали банку, проводив розрахунки платіжною карткою за придбані товари, здійснював поповнення мобільного телефону, що підтверджується випискою по його особовому рахунку за період з 05 липня 2013 року по 01 червня 2016 року, а також вносив кошти на погашення кредиту, що свідчить про виконання грошових зобов'язань.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно наданого банком розрахунку, відповідач порушив зобов'язання щодо порядку погашення суми кредиту, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на станом на 31 травня 2015 року становить суму 11 899,31 грн, з яких: 11 517,36 грн - заборгованість по тілу кредиту; 381,95 грн - відсотки за користування кредитом.

Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано під час розгляду справи.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив вказані обставини та дав належну оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження заявлених ним вимог, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову банку та стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту та відсоткам.

Доводи касаційної скарги відповідача про те, що кредитний договір між сторонами не укладався, а заяву-анкету не можна вважати договором про надання кредиту є безпідставними, оскільки підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідач погодився, що вказана анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між сторонами договір про надання банківських послуг. Крім того, дії відповідача свідчать про користування ним кредитними коштами та про наявність кредитних відносин між сторонами.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги відповідача, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд зобов'язаний був відкласти розгляд справи за клопотанням представника відповідача, на висновки суду не вливають, оскільки неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 305 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи).

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська