КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2848/2018
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Гончарука В.П., ухвалене в м. Київ 10 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання права власності в порядку набувальної давності, просила визнати за собою право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2.

Позов мотивувала тим, що вона відкрито та безперервно володіє об'єктом нерухомого майна - квартирою АДРЕСА_2 протягом 15 років, тобто з моменту придбання квартири у листопаді 2002 року та реєстрації за місцем проживання 28 листопада 2002 року, квартира знаходиться на повному утриманні позивача, ОСОБА_1 постійно проживає в зазначеній квартирі, у повному обсязі сплачує комунальні платежі, здійснює поточні ремонти в квартирі, добросовісно та відкрито володіє цим майном.

Майно набувалося за її власні особисті кошти, отримані у результаті продажу належної їй квартири за адресою АДРЕСА_1, на момент придбання квартири у 2002 році її син ОСОБА_3 не мав власного доходу, достатнього для придбання вказаного об'єкта нерухомого майна. З часу придбання майна і до цього часу ніхто не заявляв своє право на квартиру, в якій позивач проживає і ніяких претензій до неї з цього приводу не виникало. Позивач вважає, що є добросовісним володільцем квартири, так як не набула її злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивача - ОСОБА_3 У серпні 2017 року з листа нотаріальної контори вона дізналася, що до складу спадкового майна входить і квартира, в якій вона проживає, а спадкоємцем майна померлого є його донька ОСОБА_4 Під час розлучення ОСОБА_3 з ОСОБА_5 у травні 2014 року, за рішенням Дарницького районного суду ними було здійснено розподіл майна, на даний час ОСОБА_2 вимагає розподілу квартири, що може призвести до порушення прав ОСОБА_1 та позбавлення її права на проживання в цій квартирі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом було в неповному обсязі досліджено обставини придбання спірної квартири. Так, в матеріалах справи містяться договори купівлі-продажу квартир, з логічного аналізу дати посвідчення яких вбачається, що ці договори укладались фактично одномоментно, а гроші з продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 були спрямовані нею на придбання квартири за адресою АДРЕСА_2. Це доводить, що у позивача були всі підстави бути власником квартири з моменту її придбання. Наявне сином доручення на розпорядження всім особистим майном на її ім?я підтверджувало впевненість позивача про те, що цією квартирою вона могла розпоряджатися на власний розсуд як власник. Твердження суду про те, що обізнаність позивача щодо належності спірної квартири її покійному сину вказує заява про прийняття спадщини після померлого, не відповідає змісту цієї заяви, оскільки вона подавалась щодо всього належного спадкодавцю майна, а про те, що квартира належить на праві власності ОСОБА_3, вона дізналась лише у 2017 році після його смерті.

Вказує, що всі обставини та докази по справі підтверджують добросовісність, відкритість та безперервність володіння ОСОБА_1 майном, що не було враховано судом першої інстанції.

Просить врахувати, що вона є інвалідом І групи з дитинства та має право відповідно до ст. 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю, яка ратифікована Україною, на достатній життєвий рівень для себе та своєї сім?ї. В даному випадку прийняте рішення фактично ставить позивача в умови, коли вона не буде забезпечена належним для проживання житлом.

Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач діяла від імені ОСОБА_3 на підставі доручення при придбанні 25 жовтня 2002 року спірної квартири, зареєстрована в спірній квартирі з 28 листопада 2002 року, є спадкоємцем майна, яке залишилось після смерті сина у 2016 році, правових підстав для визнання за нею права власності з підстав набувальної давності немає, і такі вимоги можуть розглядатися з підстав набуття права власності в порядку спадкування за законом.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи з дитинства, а також має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а. с. 6).

Відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною померлого сина позивача ОСОБА_3 та матір'ю його доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 86 - 87).

15 жовтня 2002 року ОСОБА_3 видав доручення на ім'я ОСОБА_1 на здійснення управління і розпорядження всім її майном, укладати всі дозволені законом угоди, в тому числі купувати майно (а. с. 99 - 100).

25 жовтня 2002 року ОСОБА_1 відчужила належну їй квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, який вчинено за 20500 грн. (а. с. 80).

25 жовтня 2002 року ОСОБА_1, діючи від імені ОСОБА_3 на підставі доручення, уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2, право власності із 06 листопада 2002 року зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 (а. с. 96 - 97, 143).

Із 28 листопада 2005 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2; особовий рахунок відкрито на ім?я ОСОБА_3 (а. с. 7 зворот, 8).

Згідно довідки ЖРЕО № 418 від 22 вересня 2011 року № 75, довідка видана ОСОБА_3 (без реєстрації) в тому, що він дійсно мешкає за адресою АДРЕСА_2, квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу, в квартирі зареєстрована мати ОСОБА_1 із 2002 року (а. с. 98).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, і ОСОБА_1 звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а. с. 120). Крім того, до нотаріальної контори в інтересах малолітньої доньки померлого ОСОБА_4 звернулася її законний представник ОСОБА_2 із аналогічною заявою (а. с. 132).

Позивачем надано квитанції про сплату житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_2 з 2008 року по 2013 рік (а. с. 10 - 41).

Листом від 03 серпня 2017 року Десята Київська державна нотаріальна контора повідомляла ОСОБА_1 про необхідність надання оригіналів правовстановлюючих документів на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а. с. 42).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року по справі № 753/7339/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя визнано у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 зокрема право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 43 - 46).

В матеріалах справи на а. с. 47, 74 міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 про те, що у зв'язку з наявністю особистих життєвих обставин, які унеможливлюють прийняття належної участі ОСОБА_3 у вихованні дитини ОСОБА_4, після позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, вона не буде пред'являти до ОСОБА_3 вимог матеріального та майнового характеру, зобов'язувати його приймати участь у додаткових витратах на дитину, подавати будь-які позови до ОСОБА_3, зобов'язувати його вчиняти інші дії у судовому чи іншому порядку тощо, а також відкликати цю заяву.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відкрито та безперервно володіє спірною квартирою протягом п'ятнадцяти років, тобто з моменту придбання квартири ОСОБА_3 у листопаді 2002 року та реєстрації за місцем проживання 28 листопада 2002 року.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Судом першої інстанції надано належної оцінки наявному в матеріалах справи договору купівлі-продажу спірної квартири від 25 жовтня 2002 року, укладеному самою ОСОБА_1 від імені та в інтересах її сина ОСОБА_3, та здійснено правильний висновок про обізнаність позивача щодо належності спірної квартири її сину.

Доводи апеляційної скарги, що придбання квартири здійснене за особисті кошти ОСОБА_1, та викладені в апеляційній скарзі обставини придбання квартири одразу після продажу іншої квартири, належної позивачу, висновків суду в даній частині не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що в матеріалах справи наявне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року у справі № 753/7339/14-ц, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, яким встановлено, що в період шлюбу сторонами було набуто у власність спільне майно, в тому числі квартира АДРЕСА_2 (а. с. 138 - 139), дане рішення ніким не скасоване і є чинним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач вселилася до спірної квартири і користувалася нею як член сім'ї власника квартири ОСОБА_3, оскільки є його матір?ю, була зареєстрована за даною адресою та на її ім?я був відкритий особовий рахунок, що підтверджується довідками обслуговуючих підприємств.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що всі квитанції про сплату комунальних платежів приходили на її ім'я і жодна особа не висловлювала до неї майнових претензій як власник на квартиру.

Отже, при вселенні у ОСОБА_1 існував титул для володіння майном, передбачені законом правові підстави для визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю відсутні, відтак апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, які доводами апеляції не спростовані.

Посилання позивача, що вона володіє спірним будинком добросовісно, відкрито і безперервно, а тому за нею слід визнати право власності за набувальною давністю, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не довела підстав для визнання на нею права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, що є її процесуальним обов'язком.

Доводи апеляційної скарги, що заява про прийняття спадщини від 09 листопада 2016 року подавалася позивачем щодо всього належного спадкодавцю майна, без зазначення конкретних його ознак, і не підтверджує її обізнаності про належність ОСОБА_3 спірної квартири, правильних в цілому висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що позивач є інвалідом 1 групи і відповідно до ст. 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю має право на достатній життєвий рівень для себе та своєї сім'ї, а прийняте рішення фактично ставить її в умови, коли вона не буде забезпечена належним для проживання житлом, апеляційний суд приймає до уваги, що позивач ніколи не була власником спірного майна, а безпідставне набуття права власності на житло законом або Конвенцією не передбачене, та відхиляє ці доводи.

Крім того, позивач має право як спадкоємець першої черги на спадкування спірної квартири в порядку спадкування за законом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновком суду щодо їх оцінки і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.