ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2670/18 Справа № 182/4905/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди завданої нестачею,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року позивач звернувся до відповідачів із позовом про стягнення матеріальної шкоди, завданої нестачею.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець. У 2012 році він відкрив магазин - кафетерій «ІНФОРМАЦІЯ_1» у АДРЕСА_1, а в 2013 році відповідачі були прийняті на роботу до вказаного вище магазину-кафетерію в якості продавців, згідно з трудовими договорами. В їх обов'язки входило: прийом товару, реалізація товару, звітність по залишкам товару та передача їй вручених від реалізації товару грошових коштів.

17 листопада 2013 року при проведенні чергової ревізії була виявлена нестача товару на суму 19 941,06 грн.. Пояснити нестачу відповідачі не змогли. Вони поставили підписи під актом ревізії, в якому була зазначена нестача товару, таким чином погодившись з її наявністю.

Згідно до звіту про виконання завдання з підготовки фінансової інформації щодо визначення залишків товарно-матеріальних цінностей на визначену дату, сума нестачі, заподіяна відповідачами на 17.11.2013 року складає 19 941,06 грн. На вимогу відшкодувати суму нестачі відповідачі відповіли відмовою.

Також позивач вважає, що відповідачі мають відшкодувати витрати на проведення перевірки фінансового стану та залишку товарно-матеріальних цінностей у сумі 1200 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Враховуючи викладеного позивач просив солідарно стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на його користь нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 19 941,06 грн, витрати на проведення перевірки фінансового стану та залишку товарно-матеріальних цінностей у сумі 1 200 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Рішення суду мотивоване тим, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачами укладені не були, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв'язку із їх безпідставністю та необґрунтованість. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивачем пропущено, встановлений ст. 233 КзпП України річний строк для звернення до суду із позовом щодо стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що по факту виявленої нестачі проводиться досудове розслідування, яке на даний час триває, а тому вважає, що відповідно до кримінального процесуального законодавства має право на будь-які стадії досудового розслідування пред'явити позов про відшкодування збитків. Крім того, апелянт зазначає, що суду першої інстанції було надано докази, що підтверджують факт заподіяння позивачеві шкоди, а тому висновок суду про недоведеність факту заподіяння шкоди не відповідає дійсності. Також апелянт вказує, що відсутність договорів про повну матеріальну відповідальність не можу бути підставою для відмови у позові, оскільки відповідно до чинного законодавства матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з роботодавцем.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, який здійснює підприємницьку діяльність в магазині - кафетерії «ІНФОРМАЦІЯ_1» у смт. Червоногригорівка Нікопольського району Дніпропетровської області.

07 лютого 2013 року, 04 березня 2013 року, 21 травня 2013 року ОСОБА_1 як фізична особа - підприємець уклав з ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безстрокові трудові договори між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, за яким відповідачки зобов'язалися виконувати роботу продавця з дотриманням санітарних норм, правила торгівлі і охорони праці, техніки безпеки.

Встановлено та не оспорювалося сторонами, що в обов'язки відповідачів входило: прийом товару, реалізація товару, звітність по залишкам товару та передача вручених від реалізації товару грошових коштів.

17 листопада 2013 року в магазині-кафетерії «ІНФОРМАЦІЯ_1» була проведена чергова ревізія та згідно акту ревізії від 17 листопада 2013 року фактичний залишок товару на суму 56 341,99 грн. Акт підписаний ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Згідно до Звіту про виконання завдання з підготовки фінансової інформації щодо визначення залишків товарно-матеріальних цінностей на визначену дату, складеному Товариством з обмеженою відповідальністю по наданню аудиторських та консультаційних послуг «Нікополь -ІНАУДИТ» сума залишку товарів за їхніми розрахунками 8 5541,60 грн., сума залишку товарів за даними інвентаризації 65600,54 грн., різниця у вартості залишків складає 19 941,06 грн..

17 листопада 2013 року заява ОСОБА_2 про скоєння крадіжки грошей у сумі 19 718 грн. була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відкрито кримінальне провадження № 0008461 за ч. 1 ст. 185 КК України.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою IX КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX.

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Згідно ст.130 КЗпП України, працівники несуть відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених не них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Підставою настання матеріальної відповідальності є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на позивачеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір шкоди. А отже, обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган ( 138 КЗпП України ).

З матеріалів справи вбачається, що договори про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладалися.

Докази щодо наявності вини кожного із відповідачів у завданні шкоди та її розмір, матеріали справи не містять.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для відшкодування позивачеві матеріальної шкоди, оскільки ним, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів з яких можливо встановити суму завданого збитку, та не доведено, що такі збитки йому спричинені саме відповідачами.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суду першої інстанції було надано докази, що підтверджують факт заподіяння позивачеві шкоди, а тому висновок суду про недоведеність факту заподіяння шкоди не відповідає дійсності, та те, що відсутність договорів про повну матеріальну відповідальність не можуть бути підставою для відмови у позові, - є необґрунтованими та безпідставними, оскільки надані позивачем копія із зошиту про проведену ревізію та Звіт про виконання завдання фінансової інформації щодо визначення залишків товарно-матеріальних цінностей на визначену дату, не свідчать про встановлений розмір завданої шкоди та вину, саме, відповідачів, за даним фактом.

Твердження апелянта в скарзі про те, що позивачем не пропущено річний строк для звернення до суду з питанням стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, з дня виявлення заподіяної працівником шкоди заслуговує на увагу, однак не є підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Посилаючись на пропуск строку, який встановлений ч. 3 ст. 233 КзпП України - 1 рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, суд першої інстанції не звернув уваги, що вказана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та не застосовується у разі недоведеності особою її порушеного права.

Однак, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції в оскарженому рішенні на вказану норму закону не є підставою для його скасування та задоволення позову, оскільки по суті спір вирішено правильно.

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору дотримався вимог матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, сплачений апелянтом судовий збір при поданні скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко