Дата документу 19.12.2018 Справа № 320/2233/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1118/18-2 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
Є.У.№ 320/2233/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Кулабухова І.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення 78 979 365 грн., сплачених за договором про взаємні зобов'язання від 20 лютого 2017 року. Зазначали, що 20 лютого 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір про взаємні зобов'язання, відповідно до п. 2 якого ОСОБА_5 зобов'язався у строк до 15 березня 2018 року продати за три мільйони доларів США ОСОБА_3 свою частку у статутному капіталі ТОВ «БІОЛ», яка становить 50% статутного капіталу, а також у строк до 15 березня 2019 року продати ОСОБА_3 нерухоме майно. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 повністю сплатив відповідачеві всю обумовлену договором суму, що підтверджується відповідними розписками, проте останній зволікає з нотаріальним оформленням договорів про відчуження частки у статутному капіталі товариства і нерухомості, позивачі просили суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку 78 979 365 грн., що є еквівалентом 3 036 500 доларів США.

З метою забезпечення позову ОСОБА_3 просив накласти арешт на все нерухоме та рухоме майно, зареєстроване на праві власності за відповідачем ОСОБА_5

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 жовтня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не надано належних доказів на підтвердження загрози відчуження відповідачами свого майна.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_4 і ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що між сторонами існує спір про повернення грошових коштів на значну суму, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання судового рішення у випадку задоволення позову. Наголошують на тому, що при вирішенні питання про забезпечення позову була порушено таємниця нарадчої кімнати, оскільки судове засідання, на якому розглядалася їх заява про забезпечення позову відбувалося 19 вересня 2018 року, а ухвала була проголошена тільки 08 жовтня 2018 року.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7, яка підтримала апеляційні скарги і просила про їх задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною 3 ст.150 ЦПК України визначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У практиці ЄСПЛ, в тому числі у справах: «Стретч проти Сполученого Королівства», «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року, визначені критерії, які слід оцінювати про сумісність заходів втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в аналогічній справі позов ОСОБА_3 забезпечено накладення арешту на належну ОСОБА_5 частку у статутному капіталі ТОВ «БІОЛ», позивачем не надано доказів на підтвердження загрози відчуження відповідачами належного їм майна, а отже не вбачається підстав для накладення арешту на майно останніх.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи і наявним у справі доказам, доданим до заяви про забезпечення позову.

Із вказаних письмових доказів убачається, що фактично між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 як учасниками ТОВ «БІОЛ» виник спір, пов'язаний із зволіканням відповідача ОСОБА_5 у відчуженні своїх корпоративних прав на користь ОСОБА_3 і відмовою повернути грошові кошти, отримані за свою частку у статутному капіталі товариства, який у відповідності до ст.20 ч.1 п. 3 ГПК України відноситься до юрисдикції господарських судів.

Звертаючись до суду загальної юрисдикції за захистом порушеного права, позивачі вважають, що за угодою про взаємні зобов'язання від 20 лютого 2017 року, укладеною між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про порядок відчуження частки у статутному капіталі товариства, права і обов'язки виникли не тільки у учасників правочину, а і у їх дружин.

Установивши, що позивачами не надано доказів на підтвердження факту вжиття заходів відповідачами до відчуження свого майна, у тому числі і частки у статутному капіталі товариства, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у накладенні арешті на все майно відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом позову є значна сума коштів, а тому суд зобов'язаний був ужити заходи його забезпечення, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Як встановлено судом, учасниками ТОВ «БІОЛ» є ОСОБА_3 та ОСОБА_5, їх частки у статутному капіталі товариства є рівними і за положенням ст.ст. 145, 147, 148 ЦК України останній не зможе розпорядитися своїми корпоративними правами без відома іншого учасника.

Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, за результатами розгляду спору рішенням суду, яке не набуло чинності, у задоволенні позову було відмовлено.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати не відповідають фактичним обставинам справи. як вбачається із журналу судових засідань, 29 вересня 2018 року суд до нарадчої кімнати не виходив, по справі була оголошена перерва. Розгляд заяви про забезпечення позову відбувався 08 жовтня 2018 року, одразу після завершення розгляду суд вийшов до нарадчої кімнати і повернувшись, проголосив судове рішення.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст.374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 жовтня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: