Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 694/543/17

провадження № 61-21856св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області, у складі судді Сакун Д. І., від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області, у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Ювшина В. І., від 05 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5 В.) про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що за період з 03 листопада 2015 року по 04 березня 2016 року ним було перераховано безготівковими переказами на банківські рахунки ФОП ОСОБА_5 у ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти на виконання договорів поворотної фінансової допомоги на загальну суму 184 106, 38 грн, що було еквівалентно на момент здійснення операцій 7 502, 00 доларів США за курсом НБУ. У всіх платіжних дорученнях та банківських квитанціях сума визначалася у еквіваленті до долара США на день здійснення операції. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області у справі № 694/1770/16-ц від 28 березня 2017 року було встановлено, що договори поворотної фінансової допомоги, які фактично є договорами позики, між сторонами не укладались. ОСОБА_4 зазначав, що ним неодноразово на адресу ФОП ОСОБА_5 поштовими відправленнями та електронним повідомленням направлялися вимоги про повернення безпідставно набутих грошових коштів, однак грошові кошти повернуті не були.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_5 на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 200 106, 07 грн, що еквівалентно на день розрахунку - подачі позову 7 502, 00 доларам США за курсом НБУ та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 39 817, 13 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 08 червня 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 Стягнуто із ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 200 106, 07 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на 25 квітня 2017 року становить 7 502, 00 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем, у відповідності до положень статей 58, 60 ЦПК України, 2004, було надано докази відповідно до викладених обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, у зв'язку з чим місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4

У вересні 2017 року ФОП ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в він якій просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, не врахували, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 було перераховано у безготівковому порядку із зазначенням одержувача «ФОП ОСОБА_5 В.» грошові кошти на загальну суму 184 106, 38 грн, що підтверджується квитанціями та платіжними дорученнями, а саме:

- квитанція № 0.0.456425916.2 від 03 листопада 2015 року на суму 23 015, 22 грн (а.с. 3);

- квитанція № 10095_1 від 20 листопада 2015 року на суму 11 919, 57 грн (а.с. 5);

- платіжне доручення № від 07 грудня 2015 року на суму 21 283, 76 грн (а.с. 7);

- платіжне доручення № від 22 грудня 2015 року на суму 11 994, 26 грн (а.с. 9);

- платіжне доручення № від 28 грудня 2015 року на суму 509, 02 грн (а.с. 11);

- платіжне доручення № від 15 січня 2016 року на суму 40 716, 31 грн (а.с. 13);

- платіжне доручення № від 18 січня 2016 року на суму 9 021, 70 грн (а.с.15);

- платіжне доручення № від 05 лютого 2016 року на суму 20 066, 82 грн (а.с. 17);

- платіжне доручення № від 17 лютого 2016 року на суму 675, 49 грн (а.с.19);

- платіжне доручення № від 19 лютого 2016 року на суму 4 763, 21 грн (а.с. 21);

- платіжне доручення № від 23 лютого 2016 року на суму 9 995, 37 грн (а.с. 23);

- платіжне доручення № від 04 березня 2016 року на суму 30 145, 66 грн (а.с. 25)

Вказані кошти, із зазначенням еквіваленту у доларах США, перераховувалися на банківські рахунки ФОП ОСОБА_5: р/р НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 300711 та р/р НОМЕР_2 у ПАТ «ПУМБ», МФО 334851.

10 квітня 2017 року ОСОБА_4 на адресу ФОП ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, Звенигородський район, Черкаська область) була направлена вимога про повернення безпідставно отриманих коштів, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком (а.с. 31). Дану вимогу було отримано відповідачем 18 квітня 2017 року згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 32).

Також, 10 квітня 2017 року ФОП ОСОБА_5 було направлено електронне повідомлення № 00002 з вимогою термінового повернення безпідставно отриманих коштів в сумі 7 502, 00 доларів США (а.с. 35).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року у справі № 694/1770/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики у сумі 184 106, 38 грн, що еквівалентно 7 502, 00 долари США, було відмовлено, з посиланням на те, що між сторонами не було укладено договору позики, так само, як і договорів поворотної фінансової допомоги (а.с. 38-39).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року у справі № 694/1770/16-ц ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики. Зазначеним судовим рішенням встановлено факт відсутності укладеного між сторонами договору позики та договору поворотної фінансової допомоги, а також підтверджено факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів, що не заперечується і самим відповідачем. Вказане судове рішення набрало законної сили 18 квітня 2017 року, а тому, з урахуванням положень частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, встановлені у ньому обставини доказування не потребують.

Таким чином, виходячи із встановленої судом відсутності укладеного між сторонами договору, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про безпідставність отриманої ФОП ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошової суми, яку відповідач зобов'язаний повернути позивачу.

Отже, доводи касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України є необґрунтованими.

Суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 08 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта