П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 754/410/17

Резолютивна частина постанови оголошена 19 грудня 2018 року

Повний текст постанови складено 20 грудня 2018 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач ОСОБА_2,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Цифрал Сервіс Люкс»,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Клочко І.В. 22 вересня 2017 року, повний текст рішення виготовлено 28 вересня 2017 року в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Цифрал Сервіс Люкс» про визнання договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Справа № 754/410/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2640/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс», вимоги якого в подальшому було уточнено, про визнання договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в лютому 2012 року в зв'язку з придбанням квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_2 був змушений скористатись послугою ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» на підключення системи обмеженого доступу з метою отримання доступу до його квартири, а також доступу співробітників різних сервісів та служб, якими він користувався та користується (доставка води, виклик електрика, доставка меблів, будівельних матеріалів, системного адміністратора тощо). Під час його телефонного звернення до ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» з метою підключення до системи йому вказали вартість підключення системи обмеження доступу в розмірі 249,00 грн, яка його влаштувала. При цьому, йому не повідомили про існування додаткових витрат після встановлення зазначеної системи, що є порушенням ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Після встановлення в його квартирі домофону та підключення його до системи обмеженого доступу співробітниками ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» та підписання договору і рахунку-фактури на встановлення цієї системи його повідомили про існування послуги технічного обслуговування та запропонували підписати договір на технічне обслуговування. При цьому його запевнили, що технічне обслуговування безкоштовне, актуальне лише в разі виходу з ладу встановленого обладнання, про що свідчить відсутність розміру вартості послуги на договорі, а підписання договору є формальним та потрібно майстрам компанії лише для звітності.

Через деякий час після підключення ОСОБА_2 отримав рахунок на сплату за технічне обслуговування системи обмеження доступу від ТОВ «Цифрал Сервіс Центр», після чого він звернувся за телефоном, зазначеним у квитанції, до компанії із заявою, що його не повідомляли про стягнення додаткових коштів за користування домофоном після його встановлення і що такі умови йому невідомі і його не влаштовують, а також повідомив, що він хоче розірвати договір і сплачувати рахунки не буде. Крім того, він самостійно відключив домофон у квартирі та не використовує його до теперішнього часу.

03 жовтня 2012 року разом з черговою квитанцією про сплату технічного обслуговування ОСОБА_2 отримав повідомлення про відключення послуги від компанії ТОВ «Цифрал Сервіс Центр». Незважаючи на його вимогу скасувати договір, який був укладений під виглядом документів для звітності з незаповненим місцем розміру оплат, та повідомлення про припинення послуг ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» продовжує надсилати квитанції з нарахуванням заборгованості та нових сум до сплати.

21 січня 2015 року ОСОБА_2 оформив письмове звернення до ТОВ «Цифрал Сервіс Центр», в якому обґрунтував відмови сплати послуг, розмір і факт яких не обговорювався, сформулював вимоги повернення коштів за підключення, оскільки компанією було приховано чи завуальовано факт подальших та додаткових сплат за користування системою обмеження доступу після її встановлення, описав факт порушення прав споживача, додавши до заяви копію договору від 16 березня 2012 року № 007896 на технічне обслуговування та ремонт системи обмеження доступу, в якому вартість послуг не зазначена.

На це звернення позивач отримав відповідь від 21 лютого 2015 року № 362 від ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс», в якій було вказано, що згідно укладеного договору на технічне обслуговування та ремонт системи обмеження доступу компанія проводить ремонт і технічне обслуговування системи, за що мешканці повинні сплачувати абонентську плату, хоча в укладених договорах не зазначено про наявність абонентської плати, а тим більше про її сплату. При цьому, в додатку до відповіді компанія надала копію договору про технічне обслуговування, укладеного з ним, в якому на пустих місцях було внесено розмір оплати послуги технічного обслуговування, хоча в його варіанті договору ці місця не заповнені і згоди на внесення змін до договору він не надавав.

23 березня 2015 року ОСОБА_2 оформив повторне звернення до відповідача, в якому звернув увагу на те, що одностороннє внесення правок до договору, а саме розмір сплат, є неправомірним, система, від користування якої він відмовився по причині порушення умов договору, обмежує його права, як громадянина та власника житла, та висловив повторні вимоги повернути кошти за встановлення системи та компенсувати збитки за завдані та подальші незручності, які завдає система обмеження доступу.

На це звернення позивачем було отримано відповідь від 07 квітня 2015 року № 378 від ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс», в якій було зазначено, що компанією було надано вичерпну відповідь в попередньому листі і що абоненти повинні сплачувати абонентську плату. При цьому, у відповіді не було пояснено причину того, чому у варіанті наданої копії укладеного з ним договору без його згоди з'явились доповнення, де в договорі зазначено про абонентську плату, чому до та під час підписання договору працівники компанії не повідомили про подальші додаткові сплати за користування системою обмеженого доступу після її встановлення, чому компанія надає послуги, порушуючи права мешканців, які не користуються її послугами.

Враховуючи ігнорування його вимог відповідачем, 22 квітня 2015 року позивач звернувся щодо протиправних дій відносно нього збоку відповідача в прокуратуру Деснянського району м.Києва та Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію, на що отримав відповідь від 05 травня 2015 року від райдержадміністрації з порадою звернутись до суду та від 11 листопада 2015 року від прокуратури про те, що прокуратура не має повноважень для розгляду подібних заяв.

Позивач стверджує, що він звернувся до ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» за послугою підключення до системи обмеженого доступу, а не за послугою технічного обслуговування, і не мав наміру користуватись та замовляти послугу технічного обслуговування, тобто волевиявлення учасника правочину по укладанню договору на технічне обслуговування не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а також, що його було введено в оману стосовно значення документу під назвою «договір про технічне обслуговування та ремонту системи обмеженого доступу». Також, в договорі про встановлення системи обмеженого доступу по послузі, яку він замовляв, не було вказано про технічне обслуговування, обов'язок по його використанню, неможливість використання системи без послуги технічного обслуговування.

Перед підключенням до системи обмеженого доступу у лютому 2012 року під час телефонного звернення позивачу представник ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» не повідомив йому про існування технічного обслуговування, його необхідність, плату та її розмір за неї, тобто, під час пропонування продукції споживачу було надано у нечіткій, незрозумілій та двозначний спосіб інформація, яка була необхідна для здійснення свідомо вибору, що згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» може трактуватися як нечесна підприємницька діяльність.

Крім того, позивач вважає зазначений договір недійсним, оскільки відповідач в односторонньому порядку вніс зміни у п.п.3.2, 3.5 без його (позивача) згоди, а також з підстави, що зазначений договір містить несправедливі умови.

Також, позивач вказує на те, що перешкоди до його майна було встановлено компанією до моменту його (позивача) звернення, тобто, компанією було створено обставини, які змусили звернутись до неї, оскільки у нього не було можливості потрапляти у власну квартиру, не використовуючи технічні засоби системи (магнітний ключ тощо), що згідно п.4 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає поведінку ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» агресивною підприємницькою діяльністю, де неналежним впливом, що істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача щодо придбання продукції, є факт встановлення домофону, що обмежує доступ до власного житла.

Посилаючись на те, що діями відповідача порушено його права, а також на те, що відповідач безпідставно відмовив йому в придбанні магнітного ключа, вимагаючи надання документів, які не передбачені для надання продавцю згідно Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_2, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати правочин по укладанню договору № 007896 про технічне обслуговування недійсним;

- відшкодувати матеріальні збитків, понесені за підключення до системи обмеженого доступу в розмірі 249,00 грн, оскільки ТОВ «Цифрал СервісЛюкс» виконав відключення від системи обмеженого доступу, таким чином скасувавши послугу, за яку було сплачено кошти;

- припинити дії компанії, яка згідно ст.321 ЦК України обмежує його право власності та зобов'язати відповідача за власний рахунок виконати програмування домофонної системи для отримання індивідуального коду, який буде дозволяти відмикати замок системи обмеженого доступу набором комбінації клавіш з максимальною простою комбінацією на панелі домофону без застосування технічних пристроїв системи квартирного домофону або магнітного ключа системи та надати його безкоштовно та без будь-яких додаткових умов;

- зобов'язати відповідача на час виконання робіт по програмуванню індивідуального коду вимкнути систему обмеженого доступу до моменту надання індивідуального коду під розпис про його отримання;

- зобов'язати відповідача в разі відсутності можливості запрограмувати систему обмеженого доступу на отримання індивідуального коду виконати технічні роботи системи обмеженого доступу за власний рахунок по перепрограмуванню або модернізації чи зміні технічних складових або заміні обладнання системи обмеженого доступу з метою можливості подальшого отримання індивідуального коду чи передати повноваження по технічному обслуговуванню даної системи іншій компанії, яка буде здатна належно виконати дану роботу, та обслуговувати домофон без порушень закону;

- заборонити ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс» після надання індивідуального коду в подальшому створювати йому (позивачу) незручності шляхом зміни вказаного коду та зобов'язати відповідача змінювати наданий код лише із його (позивача) письмової згоди;

- визнати п.п.3.4, 4.3.2 договору про надання послуг по технічному забезпеченню і ремонту системи обмеженого доступу, який використовується відповідачем у своїй діяльності недійсними згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дані умови є несправедливими та обмежують прав споживачів, а також заборонити компанії надавати послуги на даних умовах;

- відшкодувати моральні збитки згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.23 ЦК України, що виражались у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача протягом 5-ти років, у приниженні честі та гідності фізичної особи, якій довелось звертатись до державних органів і не отримувати ніякого сприяння у вирішенні проблеми, бути дискримінованим і позбавленим певного комфорту по відношенню до інших мешканців під'їзду. Бажаний розмір моральних збитків позивач оцінює у 50 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс» про визнання договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення ухвалено при неповному з'ясуванні судом обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними аргументам наведеним у позовній заяві та в уточненій заяві.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року було відкрито провадження у справі.

30 жовтня 2018 року до Київського апеляційного суду від ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законне та обґрунтоване. Судом наведено детальну мотивацію оскаржуваному судовому рішенню з посиланням на докази, наявні в матеріалах справи. Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача Кальний Д.І., який діє на підставі ордеру в інтересах ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс», проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явися.

Апеляційний суд в складі колегії суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення позивача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, забезпечивши позивачу можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Апеляційний суд в складі колегії суддів вважає необхідним зазначити, що справа знаходиться в провадженні судів різних інстанції впродовж тривалого часу, позивач по справі оскаржив рішення судук в апеляційному порядку, а також оскаржував в касаційному порядку ухвалу Апеляційного суду м. Києва, а відтак про розгляд справи обізнаний в повному об'ємі.

За таких обставин колегія суддів апедяційного суду вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, враїувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (статі 1, 3 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції).

Аналогічні положення містяться в статях 1, 4 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 березня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір про забезпечення установки системи обмеження доступу, згідно п. 1.1 якого виконавець зобов'язується забезпечити за завданням замовника установку індивідуальної трубки та підключення до системи багатоквартирного домофону «Цифрал» з використанням своїх матеріалів та обладнання, придбаних власними силами за власний рахунок (а. с. 37).

Відповідно до акта приймання-передачі виконаних робіт до вказаного договору, роботи було виконано в повному обсязі. Сума за договором на момент підписання акту складає 249,00 грн, яка сплачена виконавцю замовником в повному обсязі (а. с.38).

16 березня 2012 року між відповідачем ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір № 007896 про надання послуг по технічному обслуговуванню та ремонту системи обмеження доступу, відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по наданню послуг по технічному обслуговуванню і ремонту системи обмеження доступу, а саме: багатоквартирного домофону (МД), змонтованого за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 1.2 договору визначено, що замовник зобов'язується сплачувати зазначені у п. 1.1. послуги в порядку та в строки, встановлені п. 3 цього договору (а. с. 39).

Відповідно до п.3.4 оспорюваного договору, оплата за послуги по технічному обслуговуванню багатоквартирного домофону (МД) починається з моменту експлуатації домофона. Початком експлуатації домофону вважається наступний день після підписання акту прийому-передачі за договором підряду на установку домофона.

Згідно п. 4.3.2 вказаного договору, виконавець має право проводити відключення абонентів, які не сплачують два квартири та більше. Підключення в такому випадку проводиться після погашення заборгованості і оплати повторного підключення згідно тарифу. При цьому сторони підтверджують однакове розуміння цього пункту, яке зводиться до того, що виконавець не потребує додаткових письмових дозволів замовника на здійснення доступу до його обладнання з метою індивідуального відключення за разову або систематичну несплату послуг, а сам факт такого відключення не може кваліфікуватись як створення виконавцем перепон замовнику у здійсненні права власності. Замовник також підтверджує своє розуміння того факту, що індивідуальне відключення його квартири від системи обмеження доступу не позбавляє працездатності системи в цілому, а також не робить неможливим здійснення виконавцем своїх зобов»язань по даному договору, в зв'язку з чим грошові зобов'язання замовника по даному договору продовжують існувати до припинення дії договору.

20 вересня 2012 року між ТОВ «Цифрал Сервіс Центр» (далі - цедент) та відповідачем ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс» (далі - цесіонарій) було укладено договір цесії № 2012/Ц-14, згідно п. 2, 3 якого до цесіонарія переходить право вимагати, замість цедента, від боржників за договорами належного виконання ними зобов'язань, викладених у договорах, перед цесіонарієм, у тому числі, але не виключно, вимагати своєчасної сплати на поточний рахунок цесіонарія абонентських платежів та заборгованості по абонентській платі, якщо такі існують.

До цесіонарія переходить повноваження по обслуговуванню абонентів цедента, які після укладення цього договору, стають абонентами цесіонарія (а. с. 40-42).

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, між позивачем та відповідачем існує спір щодо виконання умов укладеного договору, про що свідчать матеріали листування та квитанції (а. с. 7-8, 9-10, 11-12, 13, 19-21, 22, 23, 24, 25, 49, 50-52).

Відмовлючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованістю заявлених позлвних вимог.

Колегія суддів Київського апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 230 ЦК України визначено, що в разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-93цс16 від 16 березня 2016 року, згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5, 7, 8, 9 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі по тексту - в редакції від 01 листопада 2011 року, чинній на час укладення оспорюваного правочину), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Згідно ч.ч.1, 2, 4, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає:

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:

1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;

2) вживання образливих або загрозливих висловів;

3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;

4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання;

5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що дляцілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:

1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;

2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;

3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;

4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;

5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;

6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;

7) ціну продукції визначено неналежним чином;

8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

В той же час, згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2, ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Також, згідно ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгдяду справи судом першої інстанії) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, колегія суддів Київського апеляційного суду приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про визнання правочину по укладанню договору № 007896 про технічне обслуговування недійсним, а також про визнання п.п.3.4, 4.3.2 договору про надання послуг по технічному забезпеченню і ремонту системи обмеженого доступу, який використовується відповідачем у своїй діяльності недійсними згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дані умови є несправедливими та обмежують прав споживачів, а також заборонити компанії надавати послуги на даних умовах.

Під час судового розгляду позивачем не доведено у встановленому законом порядку його твердження про те, що оспорюваний правочин було укладено ним внаслідок обману з боку працівників відповідача, а тому правові підстави для визнання цього правочину недійсним згідно положень ст.203 ЦК України відсутні.

Щодо вимог про визнання договору недійсним згідно Закону України «Про захист прав споживачів», то позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти здійснення відповідачем нечесної або агресивної підприємницької діяльності.

Посилання ж позивача в обґрунтування вимоги про визнання договору недійсним в зв'язку зі зміною відповідачем в односторонньому порядку положень п.п.3.2, 3.5 оспорюваного договору на положення ст.ст.638, 651 ЦК України, то в даному випадку вони не можуть бути застосовані, оскільки встановлюють розірвання чи зміну договору внаслідок його істотного порушення, а не визнання його недійсним. Вимог же про розірвання договору позивач не висуває.

Вимоги позивача про відшкодування матеріальних збитків, понесених за підключення до системи обмеженого доступу в розмірі 249,00 грн, оскільки ТОВ «Цифрал СервісЛюкс» виконав відключення від системи обмеженого доступу, таким чином скасувавши послугу, за яку було сплачено кошти, є безпідставними і також задоволенню не підлягають, оскільки зазначена сума була сплачена позивачем 16 березня 2012 року відповідно до акта приймання-передачі виконаних робіт згідно договору про забезпечення установки системи обмеження доступу між позивачем ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_7, згідно п. 1.1 якого виконавець зобов'язується забезпечити за завданням замовника установку індивідуальної трубки та підключення до системи багатоквартирного домофону «Цифрал» з використанням своїх матеріалів та обладнання, придбаних власними силами за власний рахунок (а.с.37, 38).

ФОП ОСОБА_7, який здійснював вказані роботи, не є стороною даної справи і безпосередніх вимог до нього позивач не висуває. Крім того, оскільки подальше відключення домофонної системи відповідачем було здійснено внаслідок невиконання позивачем своїх зобов'язань за договором, то будь-які правові підстави для стягнення цих коштів відсутні.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач також просив припинити дії компанії, яка згідно ст.321 ЦК України обмежує його право власності та зобов'язати відповідача за власний рахунок виконати програмування домофонної системи для отримання індивідуального коду, який буде дозволяти відмикати замок системи обмеженого доступу набором комбінації клавіш з максимальною простою комбінацією на панелі домофону без застосування технічних пристроїв системи квартирного домофону або магнітного ключа системи та надати його безкоштовно та без будь-яких додаткових умов:

а) зобов'язати відповідача на час виконання робіт по програмуванню індивідуального коду вимкнути систему обмеженого доступу до моменту надання індивідуального коду під розпис про його отримання;

б) зобов'язати відповідача в разі відсутності можливості запрограмувати систему обмеженого доступу на отримання індивідуального коду виконати технічні роботи системи обмеженого доступу за власний рахунок по перепрограмуванню або модернізації чи зміні технічних складових або заміні обладнання системи обмеженого доступу з метою можливості подальшого отримання індивідуального коду чи передати повноваження по технічному обслуговуванню даної системи іншій компанії, яка буде здатна належно виконати дану роботу, та обслуговувати домофон без порушень закону;

в) заборонити ТОВ «Цифрал Сервіс Люкс» після надання індивідуального коду в подальшому створювати йому (позивачу) незручності шляхом зміни вказаного коду та зобов'язати відповідача змінювати наданий код лише із його (позивача) письмової згоди.

Дані вимоги суд першої інстанції вірно вважав необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, в обґрунтування зазначених вимог позивач посилається на ст.321 ЦК України. В той же час, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 має можливість проходу до квартири.

Таким чином, що під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження посилання позивача на наявність перешкод у користуванні власною квартирою, так як наявність системи обмеження доступу не шкодить правам, свободам та інтересам позивача, а навпаки забезпечує збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинку.

Позивач також просив відшкодувати моральні збитки згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.23 ЦК України, що виражались у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача протягом 5-ти років, у приниженні честі та гідності фізичної особи, якій довелось звертатись до державних органів і не отримувати ніякого сприяння у вирішенні проблеми, бути дискримінованим і позбавленим певного комфорту по відношенню до інших мешканців під'їзду. Бажаний розмір моральних збитків позивач оцінює у 50 000,00 грн.

Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди є похідними від вимог про визнання недійсним договору, в задоволенні яких суд відмовляє в зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю, то відсутні підстави для задоволення і цих вимог.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в їх обґрунтування, а тому суд першої інстанції підставно відмовив в їх задоволенні.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови до Верховного Суду.

Суддя-доповідач А.М. Стрижеус

Судді Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна