Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 200/13876/15-ц

провадження № 61-3741зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Індустріальний районний відділ Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Дніпропетровське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Прокуратура Дніпропетровської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Журавель В. І., Закропивного О. В., Хопти С. Ф., Штелик С. П., та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Гайдук В. І., Калиновського А. Б., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Індустріального районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області, про відшкодування майнової шкоди, завданої органами досудового розслідування.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року задоволено клопотання слідчого слідчого відділення Індустріального районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про надання дозволу на проведення обшуку нежитлових приміщень по АДРЕСА_1, що належать на праві приватної власності Відкритому акціонерному товариству «Дніпропетровський Холодокомбінат», з метою відшукання та вилучення документів, які містять відомості про працівників, щодо яких порушено законодавство України про працю.

Частиною нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 на підставі договору суборенди користується фізична особа - підприємець ОСОБА_1

25 грудня 2014 року у складському приміщенні, яке використовується ОСОБА_1 у господарській діяльності, а саме: для зберігання алкогольних, слабоалкогольних та безалкогольних напоїв, проведено обшук, під час якого, крім іншого, були вилучені алкогольні напої.

20 квітня 2015 року частина вилученого майна була повернута, інша продукція, пред'явлена для повернення, у загальній кількості - 40 пляшок, була пошкоджена та непридатна для використання, вартість такої продукції складає 2 676 грн 93 коп., які позивач, уточнивши позовні вимоги, просив відшкодувати йому за рахунок Державного бюджету України.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 09 травня 2016 року у складі судді Шевцової Т. В. у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом не встановлено неправомірності дій відповідачів; експертом отримано дозвіл слідчого на пошкодження або витрачання об'єктів дослідження у тій мірі, в якій це необхідно для дослідження, експертизу було призначено слідчим за достатніх підстав та у порядку статтей 242, 245 КПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2016 року скасовано, провадження у справі закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянам унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Після прийняття досудовим слідством рішення про закриття провадження у кримінальній справі від 04 травня 2015 року за пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України, із заявою про повернення майна або відшкодування його вартості позивач до слідчого органу не звертався. Постанова про повернення вилученого майна чи відшкодування його вартості за заявами заінтересованих осіб органами досудового слідства не приймалась. У матеріалах справи такі дані відсутні і до апеляційної скарги додані не були. Таким чином, оскільки визначення розміру завданої шкоди під час проведення слідчих дій належить до компетенції інших органів, а не суду, то в суду першої інстанції не було підстав для відкриття провадження у справі, а помилково відкривши провадження, суд повинен був таке провадження у справі закрити з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Журавель В. І., Закропивного О. В., Хопти С. Ф., Штелик С. П., касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд, встановивши, що питання визначення розміру відшкодування вартості майна, знищеного, втраченого або пошкодженого під час проведення слідчих дій, віднесено до компетенції цих органів, які проводили такі дії, а не до компетенції суду, дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому обґрунтовано закрив провадження у справі.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для перегляду вказаних судових рішень ОСОБА_2 зазначає неоднакове застосування судами норм статей 1174, 1176 ЦК України та рішень Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп, від 25 грудня 1997 року № 9-зп, від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження неоднакового застування судом касаційної інстанції норм матеріального права ОСОБА_1 надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2013 року у справі № 212/4336/2012, від 21 квітня 2016 року у справі № 742/2423/15-ц та постанову Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У січні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду України від 31 січня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська матеріали вказаної цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 липня 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 листопада 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за № 0004006, за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 172 КК України, за фактом грубого порушення ОСОБА_1 законодавства про працю, що виразилося у фактичному допуску працівників до роботи без офіційного оформлення відповідно до вимог трудового законодавства України.

16 грудня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за № 004089, за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 204 КК України, за фактом незаконного виготовлення та зберігання ОСОБА_1 підакцизних товарів.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року задоволено клопотання слідчого слідчого відділення Індустріального районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про надання дозволу на проведення обшуку нежитлових приміщень по АДРЕСА_1, що належать на праві приватної власності Відкритому акціонерному товариству «Дніпропетровський Холодокомбінат», з метою відшукання та вилучення документів, які містять відомості про працівників, щодо яких порушено законодавство України про працю.

Частиною нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 на підставі договору суборенди користується фізична особа - підприємець ОСОБА_1

25 грудня 2014 року у складському приміщенні, яке використовується ОСОБА_1 у господарській діяльності, а саме: для зберігання алкогольних, слабоалкогольних та безалкогольних напоїв, проведено обшук, під час якого, крім іншого, були вилучені алкогольні напої.

Під час обшуку вилучено алкогольні напої, а саме: горілка торгової марки «Nemiroff» у кількості 58 пляшок.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2015 року та ухвалою цього ж суду від 22 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні скарг ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого слідчого відділення Індустріального районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, яка полягає у неповерненні вилученого майна, а саме: продукції торгової марки «Nemiroff», яка була вилучена під час обшуку 25 грудня 2014 року.

20 квітня 2015 року позивачу повернуто частину вилученого під час обшуку майна, інша частина, пред'явлена для повернення, ОСОБА_1, прийнята не була, як зазначено у розписці, у зв'язку з пошкодження та закінченням строку придатності.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого слідчого відділення Індустріального районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області щодо неповернення тимчасово вилученого майна при обшуку, проведеного 25, 26 грудня 2014 року.

Згідно з даними інформаційної довідки, 04 травня 2015 року кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 204 КК України, за фактом незаконного виготовлення та зберігання ОСОБА_1 підакцизних товарів закрито відповідно до пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41 (далі - Положення), у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

При цьому у пункті 14 підпунктах 1-3, 11-16 Положення роз'яснено, що відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» майно, зазначене в пункті 2 статті третьої цього Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення.

Пересилка або доставка майна провадиться також за рахунок цих органів.

У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість.

У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів, а якщо неможливість повернення майна в натурі виникла після передачі його фінансовому органу, вимога пред'являється до цього органу.

Із зазначеною вимогою до вказаних органів громадянин має право звернутися протягом шести місяців після направлення йому повідомлення.

Розгляд такої вимоги громадянина до органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду провадиться в місячний термін і в порядку, передбаченому пунктом 12 Положення.

Вимога громадянина до фінансового органу також розглядається в місячний термін з дня його звернення.

Постанова органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури може бути оскаржена громадянином відповідному прокуророві.

Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

ОСОБА_1, звертаючись до суду із позовом, зазначав про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої йому органом, що здійснює досудове розслідування. Разом з тим, суд, прийнявши до уваги відсутність встановленого розміру грошових доходів, втрачених унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, визначення якого віднесено до компетенції цих органів, а не суду, дійшов обґрунтованого висновку, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України закрив провадження у справі.

Така правова позиція не суперечить рішенням Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп, від 25 грудня 1997 року № 9-зп та від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002.

Разом з тим, пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року передбачено, що підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2013 року у справі у справі № 212/4336/2012, на яку посилається заявник, не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судові рішення та направив справу на новий розгляд. Тобто спір по суті не вирішений.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року суд касаційної інстанції погодився із висновкам суду апеляційної інстанції про те, що прибуткові касові ордери є належними та допустимими доказами і місять інформацію щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу та відшкодування таких витрат можливе шляхом безпосереднього звернення до суду, не дотримуючись встановленого досудового порядку.

Таким чином, наведене судове рішення не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року викладено правовий висновок про те, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки судами було встановлено, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою суду протиправна бездіяльність начальника слідчого відділу в частині невиконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року, яку просить переглянути ОСОБА_1, зазначено, що у задоволенні скарг останнього на бездіяльність слідчого слідчого відділення Індустріального районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області щодо неповернення вилученого майна Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було відмовлено, а тому відсутні правові підстави для відшкодуванні шкоди відповідно до статті 1174 ЦК України, оскільки у такому випадку застосовуються положення статті 1176 ЦК України.

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваними судовими рішеннями судів не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначене обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. В. Черняк

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є. В. Синельников

Г. І. Усик