Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 425/3170/16-ц

провадження № 61-32353св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року у складі судді Коваленка Д. С. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 11 травня 2017 року у складі суддів: Стахової Н. В., Авалян Н. М., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, у якій разом з ним зареєстрована його дружина ОСОБА_5, яка з 2010 року без поважних причин не проживає за вказаною адресою, тому відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України втратила право користування спірним житлом, як член сім'ї власника житла, який відсутній без поважних причин понад один рік й відповідно підлягає зняттю з реєстраційного обліку.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 у листопаді 2016 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири та усунення перешкод у користуванні житлом.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що квартира АДРЕСА_1, придбана нею та ОСОБА_4 у період зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. У зв'язку із погіршенням стосунків з чоловіком, вона не проживає у вказаній квартирі, крім того ОСОБА_4 змінив замки на вхідних дверях та відмовляється надати нові ключі, чим чинить перешкоди у користуванні квартирою.

Посилаючись на викладене ОСОБА_5 просила визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_5 перешкод у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_2 Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира набута сторонами у власність у період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Належних доказів того, що квартиру придбано за особисті кошти позивача суду не надано, крім того останнім чиняться перешкоди ОСОБА_5 у праві користуванні спірним житлом.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.

09 червня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано те, що спірну квартиру придбано за особисті кошти ОСОБА_4, які йому подарував батько після продажу свого власного будинку, й які передала йому рідна сестра, яка підтвердила це, як свідок під час розгляду даної справи, а відтак квартира є його особистою приватною власністю, право користування якої відповідач втратила через відсутність у вказаній квартирі без поважних причин з 2010 року.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу № 425/3170/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 рокущодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що сторони, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 1996 року.

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 07 квітня 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, позивач купив квартиру АДРЕСА_1. Продаж вказаної квартири вчинено за 5 100 грн, які продавець отримав до підписання договору купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що спірна квартира, відповідно до положень статті 22 КпШС УРСР є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частинах. Суди надали оцінку договору купівлі-продажу спірної квартири та показанням свідків, у зв'язку з чим дійшли правильного висновку, що ОСОБА_4 не доведено, що спірна квартира придбана за його особисті кошти.

До такого висновку суди попередніх інстанцій дійшли без порушень норм процесуального права.

Крім того, відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСРзакріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, в силу вимог статей 319, 321 ЦК Українивідповідач не втратила право власності на вказану квартиру, яка є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.

За таких обставин, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини й відповідно відсутність підстави для зняття відповідача з реєстрації у спірній квартирі.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик