АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1839/18Головуючий по 1 інстанції - Свитка С.Л.
Категорія: 23 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

секретаря Винник І.М.

розглянувши у судовому засіданні у місті Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» - адвоката Бордаченка Олександра Володимировича на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 жовтня 2018 року (ухвалене в приміщенні Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області 01 жовтня 2018 року під головуванням судді Свитки С.Л.) у справі за позовом ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та розірвання договору оренди землі.

Вивчивши матеріали справи, Апеляційний суд Черкаської області, -

в с т а н о в и в :

06 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до СТОВ «Деренківець» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,9899 га, яку він успадкував за законом після смерті його матері ОСОБА_5.

За життя між його матір'ю та СТОВ «Деренківець» був укладений договір оренди від 02 січня 2014 року вказаної земельної ділянки терміном на п'ять років.

У п.39 цього договору зазначено, що перехід права власності на земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Тому, позивач повідомив орендаря про намір розірвати договір оренди землі, на що йому була надана додаткова угода №1 до договору оренди землі від 01 липня 2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_5 передала в оренду земельну ділянку строком до 22 грудня 2022 року та в п.38 зазначено, що перехід права власності на земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Позивач вважає, що додаткову угоду його мати не підписувала, оскільки на ній стоїть не її підпис.

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_4 просив визнати укладену додаткову угоду № 1 від 01 липня 2016 року до договору оренди землі від 02 січня 2014 року між СТОВ «Деренківець» та ОСОБА_5, зареєстровану у Корсунь - Шевченківському районному управлінні юстиції недійсною та скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки до 22 грудня 2022 року, що була внесена на підставі додаткової угоди № 1 від 01 липня 2016 року до договору оренди землі від 02 січня 2014 року між СТОВ «Деренківець» та ОСОБА_5 щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 Розірвати договір оренди землі від 02 січня 2014 року укладений між СТОВ «Деренківець» та ОСОБА_5, зареєстрований у Корсунь - Шевченківському районному управлінні юстиції 07 квітня 2014 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано укладену додаткову угоду № 1 від 01 липня 2016 року до договору оренди землі від 02 січня 2014 року між СТОВ «Деренківець» та ОСОБА_5, зареєстровану у Корсунь - Шевченківському районному управлінні юстиції, недійсною та скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки до 22 грудня 2022 року, що була внесена на підставі додаткової угоди № 1 від 01 липня 2016 року до договору оренди землі від 02 січня 2014 року між СТОВ «Деренківець» та ОСОБА_5 щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1

Розірвано договір оренди землі від 02 січня 2014 року укладений між СТОВ «Деренківець» та ОСОБА_5, зареєстрований у Корсунь - Шевченківському районному управлінні юстиції 07 квітня 2014 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1

Стягнуто з СТОВ «Деренківець» на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 280 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що доводи позовної заяви були повністю підтверджені в судовому засіданні належними та допустимими доказами, відповідачем спростовані не були, тому є всі підстави для задоволення позову.

Крім того, в судовому засіданні достовірно було встановлено та доведено, що додаткову угоду до договору оренди землі від 01 липня 2016 року виконано ОСОБА_4, який на момент укладення додаткової угоди не мав на це ніяких повноважень. Так як підписуючи додаткову угоду до договору оренди землі від імені матері не мав на це ніяких повноважень, тому суд і дійшов висновку про те, що така угода є недійсною.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, СТОВ «Деренківець» оскаржило вказане рішення до суду апеляційної інстанції. В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 зазначав, що додаткову угоду № 1 до договору оренди землі підписали невідомі йому особи, а не мати. Однак в судовому засіданні достовірно було встановлено і це підтверджено висновком експертизи, що таку додаткову угоду підписав сам ОСОБА_4, що свідчить про його волевиявлення на виникнення прав і обов'язків за додатковою угодою № 1. Тому, з огляду на вищевикладене СТОВ «Деренківець» вважає, що спірною додатковою угодою № 1 права позивача ОСОБА_4 не порушені. Щодо мотивів суду про відсутність у ОСОБА_4 повноважень на підписання додаткової угоди, зазначено, що суд не звернув уваги на ту обставину, що орендодавець ОСОБА_5 за життя ніколи не оспорювала договір оренди землі, а на момент укладення додаткової угоди у зв'язку з хворобою не могла власноручно підписати її, тому за її дорученням текст правочину у її присутності було підписано її сином ОСОБА_4. Однак, суд не звернув належної уваги на дану обставину та ухвалив рішення, яким неправомірно задовольнив вимоги позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_4, останній вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду. В обґрунтування доводів відзиву зазначив, що на момент укладення додаткової угоди, власник земельної ділянки ОСОБА_5 не виявила своєї волі на її укладення та не підписала документ. Жодних доказів того, що вона надала повноваження підписувати додаткову угоду своєму сину, тобто йому, судом не встановлено. Тому, за таких обставин, рішення суду про задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим і підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є матір'ю позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 33 Т.1).

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 (а.с. 34 Т.1) ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

За життя ОСОБА_5 була власником земельної ділянки площею 0,9899 га, розташованої в адміністративних межах Деренковецької сільської ради Корсунь-Шевченківського р-ну Черкаської обл., що вбачається з копії державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 (а.с. 8 Т.1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04 жовтня 2017 року державним нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна ОСОБА_5 є її син ОСОБА_4

Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 0,9899 га, розташованої в адмінмежах Деренковецької сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (а.с. 28 Т. 1).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49341515 від 04 жовтня 2017 року свідоцтво про право на спадщину зареєстровано в спадковому реєстрі за № НОМЕР_5, номер в реєстрі нотаріальних дій 2-539 (а.с. 29 Т. 1).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 жовтня 2017 року № 99357604 підтверджується, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,9899 га, розташованої в адміністративних межах Деренковецької сільської ради Корсунь-Шевченківського р-ну Черкаської обл.

Також, судом першої інстанції встановлено, що 02 січня 2014 року між ОСОБА_5 та СТОВ «Деренківець» укладений договір оренди землі, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку № 119 загальною площею 0,9899 га згідно державного акту серії НОМЕР_4 (а.с. 5-6 Т. 1).

Як вбачається з умов договору, а саме п. 8 передбачено, що вказаний договір укладено на п'ять років, після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, у цьому разі орендар має право не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно п. 37, 38 дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору в односторонньому порядку не допускається.

Пунктом 39 договору передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Сторони у справі не заперечили тієї обставини, що договір оренди землі був дійсно підписаний померлим орендодавцем ОСОБА_5 та директором СТОВ «Деренківець» та 07 квітня 2014 року проведено його державну реєстрацію, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 84-85 Т.1).

Крім того, судом встановлено, що 01 липня 2016 року між ОСОБА_5 та СТОВ «Деренківець» укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди землі, згідно п. 8 якої передбачено, що договір укладено на строк до 22 грудня 2022 року (а.с. 15-22 Т. 1).

П. 36, 37 вказаної додаткової угоди передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Додаткова угода була підписана сторонами.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначив, що між його матір'ю та СТОВ «Деренківець» було укладено договір оренди землі. Оскільки таким договором було передбачено, що перехід права власності на земельну ділянку є підставою для розірвання договору, тому ОСОБА_4 повідомив орендаря про його розірвання. Всупереч волі ОСОБА_4 орендар відмовився розривати договір оренди землі та надав позивачу додаткову угоду № 1 до договору оренди землі, в якій строк дії договору оренди збільшено до 22 грудня 2022 року і перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Як вбачається з додаткової угоди № 1, вона була підписана 01 липня 2016 року орендодавцем ОСОБА_5 та СТОВ «Деренківець».

Згідно висновку експерта № 8/1/18, складеного 02 березня 2018 року експертом Панчошнік І.З. (а.с. 89-91 Т.1) встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 у графі «орендодавець» у додатковій угоді № 1 до договору оренди землі від 01 липня 2016 року виконано ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_5 за життя уповноважувала свого сина ОСОБА_4 підписувати додаткову угоду, а орендну плату ОСОБА_4 згідно платіжних відомостей № 53 за 2015 рік, № 91 за 2016 рік та № 81 за 2017 рік отримував неправомірно, оскільки в 2015-2016 році мати не уповноважувала його отримувати орендну плату, а в 2017 році орендна плата ОСОБА_4 отримана в серпні, хоча свідоцтво про право на спадщину видане 04 жовтня 2017 року.

Згідно з ч. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку; встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

При вирішенні справи, районний суд дійшов висновку про порушення прав позивача, тому позов було задоволено.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком районного суду, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді не заперечував обставини отримання ним орендної плати за 2015-2017 роки, та факту підписання додаткової угоди № 1 до договору оренди землі, що між тим, також підтверджується висновком експерта № 8/1/18, складеного 02 березня 2018 року експертом. Однак, наряду з цим зазначив, що додаткової угоди підписувати він не мав права, оскільки мати не уповноважувала його на таку дію, а орендну плату також йому виплачено неправомірно з тих же самих підстав, а саме відсутності у нього повноважень на отримання такої плати.

Під час врегулювання спору, суд апеляційної інстанції зазначає, що районний суд не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_4 05 жовтня 2017 року зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку. Одним із основних мотивів звернення до суду стала підстава того, що позивач виявив не співпадіння підписів ОСОБА_5 на основному договорі та додатковій угоді. Тому, ОСОБА_4 й просив визнати додаткову угоду недійсною та розірвати договір оренди землі.

Однак, наряду з цим, сам позивач визнав факт отримання ним орендної плати за 2015-2017 роки та ствердив, що додаткову угоду підписав власноручно, що підтверджено й висновком експерта.

Вирішуючи спір, районний суд не звернув на це увагу та не врахував принципу універсального правонаступництва. Так, Верховний Суд в своїй постанові від 23 травня 2018 року у справі № 192/2761/14 зазначив підстави для універсального правонаступництва, які на думку колегії суддів повинні були застосовуватися районним судом під час вирішення даного спору.

У постанові ВС від 23 травня 2018 року зазначено, що спадкування, тобто перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Під час розгляду спірних правовідносин, що виникли між ОСОБА_4 та СТОВ «Деренківець», колегія суддів враховує, що позивач та відповідач належним чином виконували умови договору оренди землі та його додаткової угоди, позивач отримував орендну плату на протязі значного часу, про що він не заперечив.

Крім того, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач ставить під сумнів підпис своєї матері на додатковій угоді до договору оренди землі, вказує, та на цій підставі просить визнати її неукладеною, хоча сам підписав таку угоду, що дає підстави вважати суду про існування в нього вольового критерію у цивільних правовідносинах із СТОВ «Деренківець» оскільки він, проживаючи з матір'ю, яка як не було спростовано в судовому засіданні мала похилий вік та будучи її правонаступником, підписуючи додаткову угоду до договору оренди землі, про що він визнав особисто в судовому засіданні.

Враховуючи зазначену вище позицію Верховного Суду про універсальність правонаступництва, колегія суддів вважає, що під час підписання додаткової угоди ОСОБА_4 повинен був діяти добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки.

Хоч позивач і не підписував договір оренди земельної ділянки до набуття ним права власності на земельну ділянку (до дати реєстрації права власності на успадковану ділянку), але в подальшому підписав додаткову угоду до договору оренди землі, як правонаступник, тому права позивача (орендодавця) в даному випадку не порушені, оскільки ним у 2017 році було прийнято виконання за додатковою угодою до договору оренди землі.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як вбачається зі змісту додаткової угоди № 1 до договору оренди землі, вона не передбачає підстав для розірвання договору оренди у разі зміни власника земельної ділянки.

Так як апеляційний суд дійшов висновку про помилковість рішення суду про визнання недійсною додаткової угоди № 1 до договору оренди землі, а розірвання договору оренди землі та скасування державної реєстрації права оренди за додатковою угодою є похідними від вимоги позивача про визнання додаткової угоди недійсною, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині також необхідно відмовити.

Що стосується стягнення судових витрат, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме платіжного доручення № 1865 від 19 жовтня 2018 року (а.с. 220) СТОВ «Деренківець» сплатило за подачу апеляційної скарги 1 920 грн. судового збору.

Крім того, як вбачається з платіжного доручення № 273 від 23 лютого 2018 року (а.с. 96) СТОВ «Деренківець» сплатило за проведення почеркознавчої експертизи 6 000 грн.

Колегія суддів вважає, що вказані суми витрат підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За правилами частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені СТОВ «Деренківець» на професійну правничу допомогу, дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір про надання правової допомоги від 28 грудня 2017 року № 53А, укладений між СТОВ «Деренківець» та адвокатом Бордаченко О.В., додаток № 1 до Договору № 53А про надання правової допомоги від 28 грудня 2017 року; довіреність 28 грудня 2017 року; додаткова угода № 1 від 13 квітня 2018 року до договору № 53А про надання правової допомоги від 28 грудня 2017 року; звіт про надану правову допомогу за період із 28 грудня 2017 року по 12 квітня 2018 року з детальним описом послуг з кількістю витраченого часу; платіжне доручення № 138 від 01 лютого 2018 року на суму 6 625 грн.; копії фіскальних чеків КМД ПАТ «Укрпошта»; договір № 3-АБ про надання правової (правничої) допомоги від 16 квітня 2018 року; додаток до договору № 3-АБ про надання правової (правничої) допомоги від 16 квітня 2018 року; звіт про надану правову допомогу за період із 29 травня 2018 року по 11 липня 2018 року з детальним описом послуг з кількістю витраченого часу; копія виписки рахунку № 5 від 25 травня 2018 року на суму 19 000 грн., копії виписків по рахунку за оплату за правову допомогу від 05 червня 2018 року на суму 12 200 грн. та від 10 липня 2018 року на суму 6 800 грн. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Колегія суддів вважає, що зазначені СТОВ «Деренківець» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 38 155 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для позивача ОСОБА_4, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, Апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, до скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» - адвоката Бордаченка Олександра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та розірвання договору оренди землі скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та розірвання договору оренди землі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» 1 920 грн. судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, 6 000 грн. витрат за проведення почеркознавчої експертизи та 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 17 920 грн. витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст рішення виготовлено 21 грудня 2018 року.