Справа № 324/1786/17
Провадження № 2/324/134/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.,

при секретарі Савченко Н.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Михайлової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Пологи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окрім того, під час розгляду справи позивач надав суду заяву з розрахунком суми заробітку за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2017 року по 29 серпня 2018 року в розмірі 197908,67 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказом в.о.начальника структурного підрозділу «ІІологівське локомотивного депо» №55/с від 03 листопада 2017 року його було звільнено 03 листопада 2017 року з посади машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів за вчинення дій, що дають підставу для втрати довір'я відповідно до п.2 ст.41 КЗПП України.

Вказаний наказ позивач вважає незаконним. Так, підставою для звільнення стало те, що локомотивна бригада у складі машиніста тепловоза ОСОБА_1, помічника машиніста ОСОБА_5 допустила грубі порушення нормативних документів з безпеки руху, вимог Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, погодженого з Радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України 29 липня 1992 року та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55 в частині збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вживання заходів для запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування, дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Окрім того, всупереч вимогам п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України посада машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів не відноситься до таких, що безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, а така підстава для звільнення, як «розтрата матеріально-технічних засобів», про які йдеться у оскаржуваному наказі, не дає підстав для звільнення його за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, тим більше, що роботодавець у наказі не визначив і не обґрунтував, чи відноситься пальне, недостача якого нібито ним виявлена, до «матеріально-технічних засобів».

Оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади за дії, що дають підставу для втрати довір'я, тобто, як зазначено у наказі, своїми умисними діями з корисливих спонукань з метою особистого збагачення ОСОБА_1 начебто скоїв протиправні дії - використовував довірений локомотив в особистих цілях. При цьому, як зазначає позивач, роботодавець не навів мотивів для винесення наказу про звільнення і не зазначив, у чому саме проявилися протиправні дії, а також не встановив наявність вини позивача у недостачі дизельного палива. Відповідно до наказу №55/с, підставою для звільнення стали пояснення працівника ВОХР ОСОБА_6, який на дільниці «Оріхівська» на 244 км побачив з вікна задньої кабіни з правого боку по руху поїзда каністри у кількості 10 шт., які лежали на узбіччі і до яких під'їжджав автомобіль. Ці пояснення ОСОБА_6, які, як стверджує позивач, не підтверджуються фото- чи відеофіксацією, не могли бути підставою для винесення наказу про звільнення у зв'язку з тим, що охоронець бачив лише каністри, які лежали біля залізничної колії. Повідомити про те, були вони пусті чи наповнені якоюсь рідиною, він не міг. Навіть якби каністри і були наявні, вони ніякого відношення до нього, позивача, не мають, оскільки після заїзду локомотиву в депо комісія під керівництвом в.о.начальника депо ОСОБА_7 виконала огляд локомотива на якість виявлення, пломбування та фарбування паливної системи локомотива і не виявила незаконного зливу палива.

У наказі роботодавцем зазначено, що позивач вчинив «умисні дії з корисливих спонукань з метою особистого збагачення, використовував довірений локомотив в особистих цілях», однак не вказано, у чому саме полягали ці протиправні дії. Факт крадіжки працівником ОСОБА_1 дизельного пального нічим не підтверджується.

ОСОБА_1, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, також зазначив, що згідно із ч.3 ст.41 КЗпП України при звільненні працівника з підстав втрати довір'я до нього власнику або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватись вимог статті 43 КЗпП України, якою визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 41 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

На звернення власника до профспілкового комітету про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 профспілковий комітет локомотивного депо 03 листопада 2017 року відмовив у наданні такої згоди на його звільнення і це рішення позивач вважає цілком обґрунтованим і мотивованим. Проте, незважаючи на таке рішення профспілкового комітету, власник у порушення вимог ст.43 КЗпП України звільнив позивача без згоди профспілкового комітету.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 також зазначив, що він працював у відповідача з 1994 року по день звільнення і за весь час роботи він не притягувався до дисциплінарної або іншого виду відповідальності, а, навпаки, має низку заохочень.

Отже, як стверджує позивач у позові, він є працівником, який безпосередньо не обслуговує грошові або товарні цінності, не вчинив жодних умисних чи необережних дій, які надавали б відповідачу підстави для втрати до нього довір'я, бо, зокрема, відносно нього не порушено кримінального провадження щодо викрадення дизельного пального. Окрім того, в порушення вимог ч.3 ст.41, ст.43 КЗпП України відповідач, не маючи попередньої згоди первинної профспілкової організації на його звільнення, а, навпаки, маючи рішення про ненадання такої згоди, звільнив позивача. Тобто, відповідач не мав при звільненні позивача жодних доказів наявності винних дій з боку позивача, а тому звільнення з підстав втрати довір'я є незаконним.

У судовому засіданні позивач і його представник адвокат ОСОБА_2 підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити. Окрім того, вони просили поновити ОСОБА_1 на посаді машиніста тепловоза і стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2017 року до 29 серпня 2018 року у розмірі 197908 грн. 67 коп.

У судовому засіданні представник відповідача Михайлова К.В. заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_1 і просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Також представник відповідача надала відзив на позов, відповідно до якого вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам законодавства, а позовну заяву вважає такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач, працюючи у ПАТ «Українська залізниця», повинен був у своїй роботі дотримуватися вимог Закону України «Про залізничний транспорт», Кодексу законів про працю України, Положення «Про дисципліну працівників залізничного транспорту України», інших локальних нормативних актів, прийнятих ПАТ «Українська залізниця» згідно з чинним законодавством України за погодженням з галузевими профспілками.

Відповідно до п.3 Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55, кожен працівник, на якого поширюється дія цього Положення, зобов'язаний: знати і неухильно виконувати його вимоги; дотримуватися порядку і правил, установлених чинним законодавством, правил технічної експлуатації залізниць, наказів, інструкцій та інших нормативних актів, що діють на залізничному транспорті, точно і своєчасно викопувати накази і розпорядження керівників; забезпечувати безпеку руху поїздів і маневрової роботи, виконувати вимоги правил і норм охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, пожежної безпеки і охорони навколишнього природного середовища; берегти матеріально-технічні засоби, забезпечувати схоронність вантажів і багажу, вживати заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування.

Спеціальними нормативними актами в сфері залізничного транспорту, які регулюють роботу та яких чітко повинні дотримуватись локомотивні бригади, окрім Положення, є Правила технічної експлуатації залізниць України, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 20 грудня 1996 року №411, Інструкція локомотивній бригаді №ЦТ-0106, затверджена наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2004 року №876/ЦЗ, Інструкція з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації ЦТ-0056, затверджена наказом Укрзалізниці від 27 грудня 2002 року №670-Ц, та інші локальні нормативні акти.

Відповідно до п.3.1 Інструкції №ЦТ-0106 працівники локомотивних бригад повинні знати і чітко виконувати вимоги Правил технічної експлуатації залізниць України, Інструкції з сигналізації залізниць України, Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, Інструкції з експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України, чинних інструкцій, наказів, указівок та інших нормативно-правових актів, віднесених до кола обов'язків працівників локомотивних бригад, правил та інструкцій з безпеки руху, охорони праці та пожежної безпеки при експлуатації, ремонті локомотивів (МВРС).

02 листопада 2017 року позивач, працюючи машиністом у складі локомотивної бригади спільно з помічником машиніста ОСОБА_5, прийняв дизельне паливо у кількості 2750 л (або 2255 кг) по секції А та 2600 л (або 2132 кг) по секції Б локомотиву 2ТЕ116-1240, про що свідчать маршрутний лист №2007186 та журнал форми ТУ-156.

Як зазначає представник відповідача з посиланням на п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику вирішення трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Відповідно до п.2 ст.134 КЗпП України повна матеріальна відповідальність працівника настає і в тому випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Саме такими разовими документами, на думку відповідача, є отримання локомотивною бригадою локомотиву, дизельного пального, мастил та іншого майна по журналу ф.ТУ-152 локомотиву, маршруту машиніста.

Пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року роз'яснено, що безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, зберігання, транспортування, розподіл і т. п. Локомотивні бригади на підставі разових документів, таких як журнал ф.ТУ-152 локомотиву, маршруту машиніста, приймають локомотив разом з дизельним паливом, транспортують, зберігають його під час здійснення своїх трудових обов'язків.

Відповідно до п.2.2.7 "Інструкції з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації" ЦТ-0056 від 27 грудня 2002 року при прийманні і здачі локомотива звіряється запис про втрати електроенергії або палива, та після приймання локомотива локомотивна бригада несе повну відповідальність за збереження локомотива до здачі його іншій локомотивній бригаді або постановки на чергові ТО-2, ТО-3 або поточні ремонти у депо.

Таким чином, позивач як член локомотивної бригади, яка приймає, зберігає, транспортує, забезпечує схоронність, передає одна іншій локомотивній бригаді локомотив та дизельне паливо, безперечно, на думку відповідача, відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують товарно-матеріальні цінності та на яких поширюється дія п.2 ст.41 КЗпП України. Дане твердження, на думку відповідача, узгоджується з висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у подібній справі, а саме - в ухвалі від 26 листопада 2015 року у справі №6-28197ск15.

Окрім того, у відзиві зазначено про те, що не заслуговують на увагу доводи позивача стосовно того, що дизельне пальне не є матеріально-технічним засобом. Так, позивач наполягає, що матеріально-технічні засоби - це лише основні засоби, при цьому керується словником юридичних понять невідомого походження, який до джерел права віднести не можна. У той же час, відповідно до Порядку забезпечення транспортними і матеріально-технічними засобами органів прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18 листопада 2016 року №387 30 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 листопада 2016 року за №1548/29678, термін «матеріально-технічні засоби» вживається в такому значенні: продукція, об'єкти будь-якого виду та призначення, вироби, устаткування, технології, засоби зв'язку, комп'ютерна, організаційна та електронно-обчислювальна техніка, запасні частини для транспортних засобів і зазначеної техніки, пально-мастильні матеріали, канцелярські та паперові вироби, друкована продукція, канцелярське приладдя, формений одяг, меблі, побутова техніка, будівельні матеріали, інвентар, інструменти та засоби для господарської діяльності.

Як зазначає представник відповідача у відзиві, 02 листопада 2017 року позивач, працюючи у складі локомотивної бригади спільно з помічником машиніста ОСОБА_5, прийняв дизельне паливо у кількості 2750 л (або 2255 кг) по секції А та 2600 л (або 2132 кг) локомотиву 2ТЕ116-1240, про що свідчать маршрутний лист №2007186 та журнал форми ТУ-156.

На станції Запоріжжя-Ліве до локомотиву був допущений стрілок стрілкової команди станції Запоріжжя-Ліве Дніпровського загону воєнізованої охорони ОСОБА_8 для охорони вантажу поїзду №2477, про що також зазначено в маршрутному листі №2007186.

На дільниці Обща-Оріхівська на 244 км ОСОБА_8 помітив з вікна задньої кабіни локомотиву з правого боку по руху поїзда каністри в кількості близько 10 шт., які невідомі особи завантажували на ВАЗ 2105. Узгодивши свої дії з начальником караулу, ОСОБА_8 поставив локомотивній бригаді вимогу про зупинку поїзда, яка виконана не була.

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 22 лютого 1994 року №106 «Про забезпечення охорони вантажів, що перевозяться залізничним транспортом», наказу Міністерства транспорту України від 20 січня 1997 року №18 «Про охорону і супроводження вантажів, що перевозяться залізничним транспортом України», у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 27 червня 2012 року №363, стрілки воєнізованої охорони охороняють особливо важливі номенклатурні вантажі, в тому числі і бензин, газ, масло дизельне, дизельне паливо. Таким чином, в побачених ОСОБА_8 каністрах могли знаходитися паливно-мастильні матеріали, вкрадені як з паливного баку локомотива 2ТЕ116-1240, так і з вантажу, який перевозить залізниця. Однак, позивач не виконав вимогу стрільця воєнізованої охорони ОСОБА_8, чим порушив вимоги Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту в частині необхідності збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вжиття заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування.

Після заїзду локомотива 2ТЕ116-1240 в Пологівське локомотивне депо комісійно було перевірено тепловоз №2ТЕ116-1240 і виявлено ряд недоліків щодо стану паливної системи (відсутність пломб, сліди підтікання дизельного палива, пробиті сітки заправочної горловини правої і лівої сторони).

Крім того, згідно з п.5.17 Інструкції з експлуатації локомотивних швидкостемірів 3СЛ2М, приводів до них і по розшифруванню швидкостемірних стрічок, технік з розшифрування швидкостемірних стрічок зобов'язаний записувати в журналі ф.ТУ-133 №1,2,3 результати розшифрування, в т.ч. і всі виявлені порушення, допущені машиністами.

За даними розшифрування швидкостемірної стрічки поїзду №2793/2749 локомотиву 2ТЕ116-1240 за 02 листопада 2017 року виявлено, що швидкість на дільниці Растуща-Лежіно складає 18.8 км/год., в той час як за даними швидкостемірної стрічки ця швидкість складає 30 км/год., що свідчить про умисні дії локомотивної бригади, які вплинули на перевитрати пального.

При виконанні контрольного розрахунку права витрат дизельного палива згідно питомих витрат норма використання палива локомотивною бригадою була завищена норма використання витрат дизельного палива на 174 кг, що позивачем не заперечується. Так, позивачем зазначено в позовній заяві, що мала місце недостача дизельного пального у кількості 174 кг. Однак, позивач не надав пояснень щодо причин такої нестачі, що також послужило в комплексі з іншими обставинами підставою для втрати до нього довір'я.

Згідно ч.7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно ч.6 ст.39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії" рішення профспілкового комітету про ненадання згоди на розірвання трудового договору з робітником повинно бути обґрунтованим. У випадку, якщо в рішенні немає обґрунтованості у відмові, роботодавець має право звільнити робітника без згоди виборчого профспілкового комітету.

Всупереч вимог ст.43 КЗпП України, на думку відповідача, у протоколі профспілкового комітету профспілкової організації Пологівського локомотивного депо №11 від 03 листопада 2017 року відсутні обґрунтовані доводи, які б давали законні підстави для відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 Так, у протоколі профспілкового комітету Пологівського локомотивного депо не зазначено, чому профспілковим комітетом відкинуті доводи відповідача про те, що у стані паливної системи тепловозу №2ТЕ116-1240 виявлено ряд недоліків згідно акту огляду від 02 листопада 2017 року (відсутність пломб, сліди підтікання дизельного палива, пробиті сітки заправочної горловини правої і лівої сторони). Крім того, профкомом не зазначено, чому ним відкинуті доводи про те, що згідно даних бортового журналу ТУ-152 помічник машиніста виходив з локомотиву 3 рази, тоді як згідно наданих ним пояснень - 8 разів. Таким чином, профспілковий комітет не розглянув усіх доводів подання роботодавця на притягнення позивача до відповідальності, а тому його рішення є необґрунтованим, у зв'язку з чим, керуючись ч.7 ст.43 КЗпП України та ч.6 ст.39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії" відповідачем було звільнено позивача без згоди профспілкового комітету.

Суд, вислухавши позивача і його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Судом із копії трудової книжки позивача встановлено, що позивач з липня 1984 року працював у локомотивному депо Пологи Придніпровської залізниці на посаді помічника машиніста тепловозу. У жовтні 1984 року ОСОБА_1 був звільнений з локомотивного депо Пологи Придніпровської залізниці у зв'язку з призивом на військову службу. Після демобілізації з армії ОСОБА_1 28 листопада 1986 року був прийнятий на роботу до локомотивного депо Пологи Придніпровської залізниці помічником машиніста тепловозу. У подальшому 23 вересня 1994 року його було переведено машиністом тепловозу, 30 жовтня 1996 року - слюсарем механо-зборочних робіт 3 розряду, а 03 січня 1997 року - машиністом тепловозу і на цій посаді ОСОБА_1 пропрацював у Пологівському локомотивному депо по 03 листопада 2017 року включно, маючи, при цьому, згідно записів у трудовій книжці 14 заохочень з 1996 року по 2016 рік у зв'язку з роботою на зазначеному підприємстві.

Наказом №55/с від 03 листопада 2017 року позивача було звільнено з роботи з посади машиніста тепловоза на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці за №12. Підставою для звільнення ОСОБА_1 у наказі про його звільнення зазначено Протокол засідання комісії з питань профілактики правопорушень Пологівського локомотивного депо від 02 листопада 2017 року №8.

Згідно наказу №55/с від 03 листопада 2017 року, 02 листопада 2017 року локомотивна бригада у складі машиніста тепловозу ОСОБА_1 та помічника машиніста ОСОБА_5 прийняла дизельне паливо у кількості: секція А - 2750 л або 2255 кг, секція Б - 2600 л або 2132 кг, питома вага 0,820. На тепловозі 2ТЕ116-1240 система Дельта-Су не відображає показання рівня палива на обох секціях, тому ці дані не були занесені до маршруту машиніста ф.ТУ-3 ІОЦ. По станції Запоріжжя Ліве до локомотива 2ТЕ116-1240 підійшов працівник ВОХР ОСОБА_6 Машиніст тепловоза ОСОБА_1 перевірив посвідчення робітника ВОХР №2477 та його маршрутний лист на супроводження вантажу поїзда №2749, в 9 розділі маршруту машиніст ф.ТУ-3 ІОЦ виконав відповідний запис та допустив ОСОБА_6 на локомотив у ведому секцію. В порушення заходів з виконання комплексної програми з енергозбереження, раціонального використання ПЕР на 2017 рік та розпорядження Укрзалізниці від 25 травня 2000 року №ЦТ-685, а також вимог розпорядження №ЦЗ-1-С-8/1277 від 10 грудня 2013 року, локомотивна бригада по станції Запоріжжя Ліве (пункт оберту) не виконала заміри палива по баку локомотива та не виконала запис до маршруту машиніста. Після заїзду локомотива в депо комісія під керівництвом в.о.начальника депо ОСОБА_7 виконала огляд локомотива 2ТЕ116-1240 на якість пломбування та фарбування паливної системи локомотива. При виконанні контрольного розрахунку витрат дизельного палива за поїдку згідно питомих норм, встановлених розпорядженням директора з інженерно-технічного забезпечення ПАТ «Укрзалізниця» Крот В.С. від 27 січня 2017 року №Ц-4-25/212-17, норма становить 1294 кг при фактичних витратах 1598 кг. Перевитрата дизельного палива 304 кг (370 л). При перерахунку по нормам, які були встановлені в Пологівському локомотивному депо та затверджені 20 березня 2017 року, норма дизельного палива становить 1278 кг при фактичних витратах 1598 кг. Перевитрата дизельного палива 320 кг. Враховуючи, що норма на ведення вантажних поїздів на дільниці Запоріжжя-Пологи знижена на 130 кг, необґрунтована перевитрата палива становить 174 кг. Машиніст тепловоза ОСОБА_1 чітких пояснень причин перевитрати дизельного палива в кількості 174 кг не надав, чим порушив п.3.12 Інструкції локомотивній бригаді ЦТ-0106, а це вказує на те, що локомотивна бригада підготувала дизельне паливо для крадіжки. Локомотивна бригада у складі машиніста тепловоза ОСОБА_1 і помічника машиніста ОСОБА_5 допустила грубі порушення нормативних документів з безпеки руху, вимог Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, погодженого з Радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України 29 липня 1992 року та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55 в частині збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вживання заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування; дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку. Вищевказаний випадок свідчить про те, що машиніст тепловоза ОСОБА_1 своїми умисними діями з корисливих спонукань, з метою особистого збагачення скоїв протиправні дії - використав довірений локомотив в особистих цілях, що дає підставу для втрати довір'я з боку керівництва підприємства.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він працює старшим стрілком Дніпропетровського загону воєнізованої охорони. 02.11.2017 року він супроводжував та охороняв вантаж зі станції Запоріжжя Ліве на станцію Пологи. Під час поїздки він перебував у задній кабіні локомотиву. На під'їзді до станції Мала Токмачка він побачив, що вздовж залізничного полотна на відстані приблизно 50 см від колії на щебені лежало близько десятка пластикових каністр. Звідки вони взялися, він не бачив. Також він не бачив, щоб ці каністри випали із вагонів, які перебували під його охороною, як і не бачив, щоб вони були кимось викинуті із передньої кабіни локомотиву. Коли локомотив проїжджав повз ці каністри, він побачив, як під'їхав автомобіль марки ВАЗ світлого кольору і 2 чоловіків почали завантажувати ці каністри в автомобіль. Зважаючи на те, з якими зусиллями чоловіки підіймали каністри, він зробив висновок, що каністри були заповнені. Про це він доповів своєму керівництву та отримав вказівку запросити зупинку локомотиву і дослідити ділянку місцевості, де були виявлені каністри, бо в каністрах могло бути дизельне паливо з локомотива. Він пройшов у передню кабіну локомотива до машиніста і помічника машиніста і попросив зупинити поїзд. Машиніст після спілкування з черговим диспетчером йому відмовив у зупинці поїзда через відсутність підстав для цього. Якби зупинився поїзд, він би спробував підбігти до машини, в яку вантажили каністри, і вжити заходів для запобігання викраденню каністр. По прибутті на станцію Пологи він дав письмові пояснення про те, як саме все було під час руху локомотива. Також він зазначив і про те, що йому помічник машиніста пропонував 200 грн. за те, щоб він нікому не казав про каністри. Раніше помічника машиніста він не знав.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він у локомотивній бригаді працював помічником машиніста тепловоза, а ОСОБА_1 працював машиністом тепловоза. Його, свідка, як і ОСОБА_1, було звільнено відповідачем 03 листопада 2017 року за втрату довір'я, тому він теж оскаржує своє звільнення в суді. 02 листопада 2017 року він, ОСОБА_5, і машиніст ОСОБА_1 були викликані по мобільному телефону на роботу. Вони прибули в депо приблизно о 00:00 год., прийняли тепловоз і виїхали для виконання маршруту. Чергова по станції дала вказівку з'єднатися з іншим локомотивом і слідувати резервом на станцію Запоріжжя-2. Далі по вказівці чергової локомотив був відправлений на станцію Запоріжжя-Ліве, де до локомотиву були приєднані вагони з вантажем. Перед відправленням прийшов на тепловоз у ведучу кабіну стрілок воєнізованої охорони і сказав, що буде їхати з ними для охорони вантажу. Далі він прослідував у задню кабіну тепловоза, де і був майже весь час, поки поїзд повертався на станцію Пологи. Поїзд рухався без зупинок з визначеними швидкостями. Приблизно перед станцією Оріхівська зайшов у ведучу кабіну охоронець і сказав, що бачив десь на узбіччі поблизу колії якісь каністри невідомо з чим. Він, свідок, особисто ці каністри не бачив. Охоронець за вказівкою свого керівництва попросив зупинку по станції Оріхівська, на що машиніст після спілкування з диспетчером йому відмовив через відсутність підстав для зупинки. Далі до станції Пологи вони рухалися без зупинок. По прибуттю на станцію Пологи їх локомотив був оглянутий комісією і керівництвом депо. Під час огляду локомотиву були незначні зауваження по локомотиву, але несанкціонованого втручання в роботу локомотиву виявлено не було. Основною претензією до локомотивної бригади була саме недостача палива об'ємом більше 170 літрів, однак цю недостачу свідок пояснює нестандартною маневровою роботою локомотива на тому маршруті, а також значною зношеністю локомотива, внаслідок чого під час руху у нього виникали несправності. Тобто вини ОСОБА_1 у перевитраті палива не було. Щодо даних обставин вони з ОСОБА_1 надавали усні і письмові пояснення керівництву. Також порушень у роботі бригади не виявив і профспілковий комітет. Окрім того, свідок повідомив, що за зупинку без вагомої причини до членів локомотивної бригади могли застосувати заходи дисциплінарного впливу.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що він працює в локомотивному депо Пологи машиністом-інструктором. У даній ситуації він здійснював контрольні розрахунки витрат палива і брав участь в оперативній нараді, де були присутні ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Під час оперативної наради йому стало відомо, що стрілок ВОХР просив зупинити локомотив, бо з локомотива начебто було викинуто ємкості начебто з дизельним паливом, а локомотивна бригада машиніста ОСОБА_1 і помічника машиніста ОСОБА_5 відмовилася зупинити локомотив через відсутність підстав для зупинки. ОСОБА_1 під час оперативної наради пояснював, що не було підстав для зупинки, бо не було крадіжки вантажу і не було загрози безпеці руху. Також на цій нараді сказали, що була перевитрата палива. Однак, це не одиничний випадок перевитрати палива по депо і у даному випадку перевитрата палива була не досить значною. Також вказана перевитрата палива пояснюється технічним станом локомотиву та заниженими нормами витрат палива. Також він пояснив, що виявлені комісією під час огляду локомотива на станції Пологи порушення не давали змоги викрасти паливо безпосередньо під час руху локомотива. Він впевнений, що у даній конкретній ситуації ОСОБА_1 діяв правомірно і його вини у перевитраті палива немає.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що він працює в локомотивному депо Пологи машиністом-інструктором. Йому відомо, що приблизно у листопаді 2017 року машиніста тепловоза ОСОБА_1 було звільнено через втрату довір'я. Він у даному випадку брав участь за дорученням керівництва в огляді локомотива та складанні акту за результатами цього огляду. При перевірці була відсутня пломба на топливомірній горловині, що, на думку керівництва, могло свідчити про викрадення палива, інші недоліки були несуттєві. У подальшому прийшов співробітник ВОХР і повідомив, що на перегоні Обща Оріхівська він бачив на землі якісь каністри. Як зазначив свідок, він у діях ОСОБА_1 жодних порушень не вбачає.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що він працює у Пологівському локомотивному депо черговим по депо. Також він є членом профспілкового комітету локомотивного депо і був присутнім за засіданні профкому, коли приймалося рішення по ОСОБА_1 та ОСОБА_5 На засіданні профкому голова зачитав подання, після чого було заслухано представника роботодавця - в.о.начальника депо ОСОБА_7, який звинуватив локомотивну бригаду в тому, що вони не зупинили локомотив на вимогу охоронця, але прямо не звинувачував їх у крадіжці дизпалива. Потім було заслухано пояснення машиніста ОСОБА_1, який пояснив, що на дільниці Обща Оріхівська до нього в кабіну зайшов охоронець і сказав, що бачив каністри на узбіччі. ОСОБА_1 зв'язався з диспетчером, але той дозвіл на зупинку не дав, і тому вони поїхали далі. ОСОБА_5 надав такі ж пояснення. Члени профкому дуже довго і бурхливо обговорювали ситуацію, яка склалася, і одностайно було прийняте рішення, що ОСОБА_1 не може бути звільнений за втрату довір'я, оскільки, по-перше, розкрадання пального або безпідставна перевитрата пального доведена не була, а, по-друге, локомотивна бригада цілком правомірно не зупинила тепловоз на вимогу працівника ВОХР, бо не було підстав для цього. Свідок впевнений, що локомотивна бригада у складі машиніста тепловозу ОСОБА_1 і помічника машиніста ОСОБА_5 у ситуації, у зв'язку з якою їх звільнили, діяла цілком правильно і порушень вимог інструкцій не допустила.

Відповідно до ч.2 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Не можуть бути звільнені на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, тобто у в зв'язку з втратою довір'я до них, працівники, які мають відношення до грошових чи матеріальних цінностей, але не пов'язані з їх безпосереднім обслуговуванням.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Втрата довір'я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Недовір'я до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 займав посаду машиніста тепловоза, і наданими суду доказами не підтверджено, що він підписував хоч якісь документи про те, що він є матеріально відповідальною особою.

Згідно з наказом від 03 листопада 2017 року № 55/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», підставою для звільнення ОСОБА_1 зазначено: «машиніст тепловоза ОСОБА_1 своїми умисними діями з корисливих спонукань, з метою особистого збагачення скоїв протиправні дії - використав довірений локомотив в особистих цілях, що дає підставу для втрати довір'я з боку керівництва підприємства».

Однак, суд критично відноситься до встановленого в наказі факту, оскільки в судовому засіданні ні представником відповідача, ні письмовими доказами не доведено вчинення жодних конкретних умисних дій з боку ОСОБА_1 з корисливих спонукань, які призвели до його збагачення; як не доведено і скоєння ОСОБА_1 жодних протиправних дій щодо використання локомотиву в особистих цілях. По факту скоєння ОСОБА_1 протиправних дій будь-яких повідомлень до правоохоронних органів відповідачем не направлялося, наразі перевірки щодо цього факту не проводяться і не проводилися раніше.

Отже, вина ОСОБА_1 у вчиненні будь-яких конкретних протиправних дій, які б призвели до втрати довір'я з боку керівництва, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Окрім того, не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами в ході судового розгляду справи факт наявності каністр із дизпаливом поблизу залізничної колії, а припущення, висловлені свідком ОСОБА_8 у судовому засіданні та в його рапорті від 02 листопада 2017 року, не можуть ставитися в вину ОСОБА_1, оскільки в силу ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд не бере до уваги Акт огляду тепловоза 2ТЕ 116-1240 на станції Пологи від 02 листопада 2017 року, акт розрахунку по праву витрат палива згідно норми від 20 березня 2017 року копію витягу з бортового журналу ТУ-152, копію маршрутного листа №2007186, копії пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_5, копію довідки про розшифрування швидкостемірної стрічки по маршруту ОСОБА_1 від 02.11.2017 року, оскільки ці документи не встановлюють винуватість безпосередньо машиніста тепловоза ОСОБА_1 у перевитраті палива та відмові стрільцю ВОХР у зупинці локомотива, які б давали підстави для втрати до нього довір'я, як на те посилається відповідач.

Окрім того, при звільненні працівника з підстав втрати довір'я до нього власнику або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватися вимог ст.ст. 40-43 КЗпП України. Положеннями цих статей визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету Пологівського локомотивного депо Придніпровської залізниці №11 від 03 листопада 2017 року, у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.2 ст.41 КЗпП України було відмовлено. При цьому, суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що рішення профспілкового комітету було не обґрунтоване, оскільки з аналізу зазначеного рішення і пояснень свідка ОСОБА_14 вбачається, що рішення є мотивованим, а члени профкому після з'ясування всіх обставин прийняли одностайне рішення про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст.41 КЗпП України.

Відповідно до положень ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно роз'яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до п.8 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається із наданих позивачем копій розрахунків заробітної плати за вересень та жовтень 2017 року, він протягом цих місяців відпрацював загалом 51 робочий день і отримав заробітну плату у загальній сумі 32652,96 грн. (за вирахуванням виплат, які не враховуються при обчисленні середньоденної заробітної плати). Тому, відповідно, його середньоденна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням складає 640,25 грн.

Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з дня звільнення позивача з роботи, а саме: з 04 листопада 2017 року і до 29 серпня 2018 року включно, складає 203 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 129970 грн. 75 коп. (203 робочих дні *640,25 грн. = 129970,75 грн.).

У зв'язку з цим позовні вимоги позивача в цій частині суд вважає доведеними саме в такому розмірі, а тому позов задовольняється частково.

У той же час, суд не бере до уваги надані позивачем розрахунки належної йому суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивачем не доведено з посиланнями на конкретні норми чинного законодавства, чому при розрахунку середньоденного заробітку ним враховано саме календарні, а не робочі дні, фактично відпрацьовані за два місяці до звільнення.

Окрім того, суд не бере до уваги посилання позивача при проведенні розрахунку належної йому суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу на положення п.10 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, оскільки вони стосуються осіб, щодо яких у визначених законодавством випадках протягом певного періоду зберігається середній заробіток. Натомість, чинне законодавство не містить положень про те, що після звільнення за працівниками протягом певного періоду зберігається середній заробіток.

Також суд у порядку ст.270 ЦПК України на підставі вимог ст.430 ЦПК України вважає за необхідне уточнити резолютивну частину рішення в частині негайного виконання рішення про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Окрім того, судом враховано, що згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати, що складаються з судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 20047,51 грн. (704,80 грн. + (1979,09 грн.*129970,75 грн. / 197908,67 грн.) = 2004,51 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 81, 133, 141, 247, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: 03680, м.Київ, вул.Тверська,5) в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ ВП 40081237, місцезнаходження: 49602, м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького,108) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.11.2017 року і до 29.08.2018 року включно, в сумі 129970 (сто двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот сімдесят) грн. 75 коп. Виплату зазначеної суми провести за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в іншій частині відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: 03680, м.Київ, вул.Тверська,5) в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ ВП 40081237, місцезнаходження: 49602, м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького,108) на користь держави 2004 (дві тисячі чотири) грн. 51 коп. судового збору.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Пологівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 03 вересня 2018 року.

Суддя: