Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 554/14795/15-ц

провадження № 61-16914св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державна Казначейська служба України,

треті особи - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України вХарківській області, прокуратура Харківської області, Красноградський районний суд Харківської області, Апеляційний суд Харківської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 13 грудня 2016 року у складі судді Січиокно Т. О., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Прядкіної О. В., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби України, треті особи - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - ГУ МВС України в Харківській області), прокуратура Харківської області, Красноградський районний суд Харківської області, Апеляційний суд Харківської області про відшкодування за рахунок коштів державного бюджету України завдану йому моральну шкоду, спричинену незаконним перебуванням під слідством та судом протягом 7 років, що складає 87 місяців, зобов'язавши Державну казначейську службу України виплатити з рахунку державного бюджету 2 000 000,00 грн.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди 139 200,00 грн за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України в дохід держави судовий збір у розмірі 1 392,00 грн.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 23 грудня 2016 року стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за проведення судової психологічної експертизи у розмірі 926,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачу завдано моральну шкоду, розмір якої визначено у співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06 березня 2017 року рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновком суду першої інстанції.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 13 грудня 2016 року, додаткове рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 23 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 березня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що моральна шкода була заподіяна не тільки незаконним перебуванням під слідством і судом, але й застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладено арешт на майно. Моральні страждання, які спричинені, є психологічною підставою для правового вирішення питання про відшкодування моральної шкоди. Орієнтовний розмір компенсації спричинених моральних страждань становить 1080 мінімальних заробітних плат, або у грошовому еквіваленті - 1 566 000,00 грн.

У травні 2017 року прокуратура Харківської області подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а оскаржувані судові рішення без змін.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення, в яких просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) від 20 вересня 2018 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 13 липня 2007 року постановою слідчого відділу розслідувань ДТП при ГУ МВС України в Харківській області Афонського М. В. притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого та пред'явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України. Слідчим винесено постанову про застосування відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання.

16 липня 2007 року постановою слідчого накладено арешт на майно ОСОБА_1, а саме автомобіль «ДЕУ - Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1.

30 жовтня 2007 року постановою слідчого Афонського М. В. притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого та пред'явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України та в цей же день обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання.

Постановою Красноградського районного суду Харківської області від 02 березня 2010 року клопотання підсудного ОСОБА_1 про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд задоволено, раніше обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд від 30 жовтня 2007 року слідчим Афонським М. В. скасовано.

Встановлено, що вироком Красноградського районного суду Харківської області від 02 лютого 2011 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 3 500,00 грн без позбавлення права керування транспортними засобами. Відповідно до частини п'ятої статті 74, пункту 2 частини першої статті 49 КК України ОСОБА_1 від відбування покарання звільнено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2011 року вирок Красноградського районного суду Харківської області від 02 лютого 2011 року відносно ОСОБА_1 змінено, зменшено призначене йому покарання до 1 700,00 грн штрафу, відповідно до статей 49, 74 КК України від призначеного покарання звільнено. Вирок в частині стягнення із нього на користь ОСОБА_5 3 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди скасовано, справа у цій частині направлена на новий судовий розгляд. В іншій частині вирок залишено без змін.

22 березня 2012 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2011 року відносно ОСОБА_1 скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд у зв'язку з невідповідністю вимогам статті 377 КПК України.

26 липня 2012 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області вирок Красноградського районного суду Харківської області від 02 лютого 2011 року відносно ОСОБА_1 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

15 липня 2014 року вироком Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_1 у пред'явленому обвинуваченні у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України визнано невинним та виправдано у зв'язку з відсутністю у його діях складу злочину. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 відсутній. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 залишено без розгляду. Арешт, накладений на майно ОСОБА_1, згідно постанови слідчого від 16 липня 2007 року на автомобіль «ДЕУ Ланос» державний номерний знак НОМЕР_1 - скасовано.

13 листопада 2014 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області зазначений вирок Красноградського районного суду Харківської області від 15 липня 2014 року залишено без змін.

Судами установлено, що загалом позивач перебував під слідством та судом 87 місяців.

Наведені у висновку судово-психологічної експертизи № 410 від 28 липня 2016 року розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду ОСОБА_1 є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистісних властивостей під експертного і суб'єктних наслідків зазначеної ситуації, ці висновки носять ймовірний характер.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом п'ятим статті 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону.

Гарантований Законом розмір відшкодування моральної шкоди складає один розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, при вирішенні цього питання суд виходить з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»мінімальна заробітна плата з 01 грудня 2016 року складає 1 600,00 гривень.

Суди попередніх інстанцій вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, виходили з того, що у зв'язку з незаконним притягнення до кримінальної відповідальності та незаконним застосування запобіжного заходу та накладення арешту на майно позивачу завдано фізичних та душевних страждань.

За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами матеріального права, суди, врахувавши наявність порушеного права позивача, встановленого законом, та врахувавши висновок судово-психологічної експертизи від 28 липня 2016 року № 410, керуючись принципами справедливості, добросовісності та розумності, дійшли обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 139 200,00 грн, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 грудня 2016 року.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун В. І. Крат
В. П. Курило