Справа № 201/8647/18
Провадження № 2/201/2687/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого - судді Федоріщева С.С.,

при секретарі - Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №218», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець Оксана Олександрівна, про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №218», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., в якому просить суд визнати за нею право приватної власності на квартиру № АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що її батько - ОСОБА_3 за життя набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 виплативши за неї пайовий внесок у Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №218». ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько позивачки, у зв'язку з чим остання 14 серпня 2015 року звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Восковець О.О. із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво про спадщину через відсутність правовстановлюючих документів про реєстрацію квартири та постановою від 07 жовтня 2015 року відмовив у вчиненні нотаріальної дії. З метою захисту своїх законних прав та інтересів позивач звернулась до суду з даним позовом, оскільки позбавлена можливості в інший спосіб успадкувати квартиру, що належала її померлому батькові.

Представник позивача ОСОБА_4 надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без фіксування судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Крім того, просив судовий збір з відповідача не стягувати та віднести на рахунок позивача.

Представник Дніпровської міської ради Булах М.О. надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без фіксування судового процесу технічними засобами, позовні вимоги не визнав, просив суд винести рішення згідно норм діючого законодавства.

Приватний нотаріус ДМНО Восковець О.О. надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності.

Представник Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив №218» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи наявна довідка кооперативу, видана ОСОБА_3, відповідно до якої пайовий внесок за спірну квартиру виплачено у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 24 липня 1980 року батьку позивачки - ОСОБА_3, як члену Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 218» було видано ордер № 1847 на право зайняття трьохкімнатної квартири № АДРЕСА_1 житлової площею 38,7 кв. м., на склад осіб в чотири особи: ОСОБА_3, його дружина - ОСОБА_6, донька дружини - ОСОБА_7 і їх донька ОСОБА_1 (а.с. 13, 19 - 28).

Розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 04 травня 1984 року № 107/2 «Про впорядкування поштової нумерації існуючих та таких, що будуються споруд житлового АДРЕСА_1 (а.с. 33 - 34).

ОСОБА_3 вселився та зареєструвався в квартирі, разом з донькою ОСОБА_1, що підтверджується карткою про прописку форми «А» та був зареєстрований до 12 квітня 2017 року (знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю). ОСОБА_6 також була зареєстрована та проживала в квартирі, в 1982 році шлюб з ОСОБА_3 було розірвано, а 18 березня 1996 року була знята з реєстрації в квартирі за адресою: 49000, АДРЕСА_1, у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання до Німеччини. ОСОБА_7 до квартири не заселялась та не реєструвалась в ній (а.с. 15 - 18).

З 31 травня 1996 року позивачка прописана та проживала в квартирі за адресою: 49000, АДРЕСА_1, що підтверджується копією її паспорта громадянина України (а.с. 9). Відповідно до довідки ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 21 серпня 2015 року № 026089 позивач зареєстрована та мешкає в квартирі № НОМЕР_2 з 31 травня 1996 року (а.с. 20). Відповідно до довідки ЖБК № 218 від 18 серпня 2015 року № 49 позивач дійсно проживає в квартирі № НОМЕР_2 з 31 травня 1996 року та по момент видачі довідки (а.с. 21).

10 листопада 2014 року позивачка отримала громадянство Федеративної Республіки Німеччини, що підтверджується копією паспорта серії № НОМЕР_3 від 10 листопада 2014 року (а.с. 10 - 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року батько позивачки помер в Федеративній Республіці Німеччина, в місті Берлін, що підтверджується випискою з книги записів про смерть № S 853/2015, перекладеною та апостильованою 04 серпня 2015 року в місті Берлін присяжним перекладачем української мови для судів та нотаріатів Мариною Пешке (а.с. 23 - 25).

Позивач 14 серпня 2015 року звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О. із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво про спадщину через відсутність правовстановлюючих документів про реєстрацію квартири та постановою від 07 жовтня 2015 року відмовив у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 26 - 27).

Відповідно до довідки ЖБК № 218 від 18 серпня 2015 року № 50 по квартирі № НОМЕР_2 у позивачки по квартирі АДРЕСА_2 заборгованість по обслуговуванню житлового будинку, за теплову енергію та за гарячу воду (а.с. 22). Відповідно до довідки ЖБК № 218 від 07 квітня 2016 року № 27 пай по квартирі № НОМЕР_2 померлим ОСОБА_3 повністю виплачено (а.с. 28).

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, після смерті батька позивачки відкрилась спадщина, до складу якої на тепер входить трьох кімнатна квартира за адресою: 49000, АДРЕСА_3, житловою площею 38,7 кв.м. Позивач мешкає і зареєстрована в цій квартирі, прийняла спадщину та вступила в права спадкування, фактично отримала право на спадкове майно після смерті матері і батька, утримує це спадкове майно. Звернення до третьої особи (нотконтори) ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4, зі змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1993 року № 13: у випадку смерті особи члена ЖБК після першого липня 1990 року, спадщина відкривається на квартиру якщо були повністю внесені пайові внески.

Відповідно до ч. 2 ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» (зі змінами та доповненнями) у разі викупу квартири, дачі, гаражу, іншої будівлі, споруди або приміщення, член житлово - будівельного, дачно - будівельного, гаражно - будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна.

В п. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово - будівельні кооперативи» зазначено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше житлове приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, а жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Вказане вищезазначене повністю кореспондується з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування від 30 травня 2008 року№ 7.

Отже, ОСОБА_3 за життя набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 виплативши за неї пайовий внесок.

Внаслідок смерті батька позивачки, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день смерті останнього. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов'язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися слідок його смерті, а саме майнові права на особисте майно та нерухоме майно: квартира. Тобто на момент смерті ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру фактично мав, але не зареєстрував його в установленому порядку.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, і доводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 розділу I вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено право звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину. ВССУ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також зазначив, що коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку; за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

При прийнятті рішення по справі, судом враховано ту обставину, що інших спадкоємців за законом першої черги, які б претендували на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3, не встановлено.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №218», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., про визнання права власності в порядку спадкування.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також клопотання представника позивача, в якому останній просить не відшкодовувати понесені позивачем судові витрати, суд вважає за можливе не стягувати з відповідача судові витрати по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №218», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець Оксана Олександрівна, про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, право приватної власності на житло у Соборному районі міста Дніпра за адресою: 49000, АДРЕСА_3, загальною площею 64,9 кв. м., що складається з: коридору площею 9,5 кв. м., кухні площею 10,8 кв. м., кімнати площею 17,3 кв. м.. кімнати площею 10,00 кв. м., ванни площею 2,6 кв. м., туалету площею 1,0 кв. м., кімнати площею 11,4 кв. м., лоджії площею 2,3 кв. м. в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Федоріщев