Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 757/61632/16-ц

провадження № 61-1095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»,

треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати недійсними договори про надання відновлювальної кредитної лінії:

- від 31 травня 2006 року № 602-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами;

- від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами;

- від 08 червня 2005 року № 340-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами;

- від 27 липня 2005 року № 380, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами;

- від 27 липня 2005 року № 379-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта банк», та ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_5, з усіма додатковими угодами;

- від 27 липня 2005 року № 377-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_9, правонаступником якого є ОСОБА_5, з усіма додатковими угодами;

- від 27 липня 2005 року № 378-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_10, правонаступником якої є ОСОБА_5, з усіма додатковими угодами;

- від 31 травня 2006 року № 601-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_11, правонаступником якої є ОСОБА_5, з усіма додатковими угодами;

- від 30 листопада 2007 року № 599, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами.

Крім того, просили визнати недійсними договори іпотеки:

- від 13 травня 2010 року № 543, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- від 13 травня 2010 року № 545, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- від 13 травня 2010 року № 547, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- від 13 травня 2010 року № 550, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- від 13 травня 2010 року № 552, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- від 13 травня 2010 року № 554, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- від 13 травня 2010 року № 540, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_5, правонаступником якої є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- від 06 серпня 2010 року № 1641, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами.

Скасувати у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження, внесені на підставі:

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 543, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 545, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 547, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 550, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 552, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 554, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 540, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_5, правонаступником якої є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 06 серпня 2010 року № 1641, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що після заміни позичальника у вищезазначених договорах кредиту вони набули права і обов'язки сторони у цих договорах.

Умови зазначених кредитних договорів є такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачам; такими, що передбачають обов'язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем; дискримінаційними стосовно споживача, у тому числі щодо правил зміни відсоткової ставки; несправедливими; такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, зазначали, що за вказаними кредитними договорами кредитні кошти були надані фізичним особам для споживчих потреб.

Відповідно до кредитного договору від 31 травня 2006 року № 602-Ф на період дії договору застави заставодавець, у тому числі майновий поручитель, повинен відповідно до умов договору застави страхувати предмет застави у страховій компанії, погодженій з банком, за свій рахунок предмет застави в повному обсязі на його повну договірну (заставну) вартість на користь банку як вигодонабувача від ризиків, визначених банком, та протягом семи календарних днів з дати укладення договору застави зобов'язаний надати банку достатні документальні докази на підтвердження виконання зазначеного обов'язку: завірену копію договору страхування та/або страхового полісу, а також завірені копії платіжних документів про сплату страхового внеску та/або інших документів, що підтверджують набрання чинності договором страхування. Не допускається розстрочення сплати страхових платежів, страхових внесків, страхових премій за договорами страхування майна. Безумовна франшиза за договорами страхування не може перевищувати 2 % страхової суми, за винятком ризику викрадення автомобіля, за яким безумовна франшиза не може бути вища за 10 % страхової суми.

Умови вказаного кредитного договору передбачають обов'язок заставодавця укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем, що є несправедливою умовою договору згідно з пунктом 2 частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Вказавши у пункті 5.6 вказаного кредитного договору безумовну франшизу в розмірі лише 2 % та неможливість розстрочення страхових платежів, банк свідомо збільшив витрати заставодавця на укладення договору страхування. Крім того, умова про погодження страхувальника виключно банком фактично надає банку можливість отримання додаткового прибутку від укладення договору страхування саме на умовах, визначених кредитним договором за погодженням лише необхідних страхувальників.

Вказані положення також передбачені кредитними договорами від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, від 31 травня 2006 року № 601-Ф.

Відповідно до пункту 6.6 кредитного договору від 31 травня 2006 року № 602-Ф у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави, в тому числі майновим поручителем, позичальник на вимогу банку негайно сплачує штрафні санкції. При цьому банк має право призупинити видачу кредитних коштів позичальнику та/або застосувати заходи для дострокового погашення кредиту.

Позивачі зазначають, що умови вказаних кредитних договорів передбачають: визначення страхувальника предметів застави виключно банком; встановлення умовами договору страхування максимальної межі безумовної франшизи з метою підвищення розміру страхових платежів; у випадку невиконання вимог банку щодо страхування, можливість банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів; у випадку невиконання вимог банку щодо страхування можливість банку призупинити видачу кредитних коштів; у разі невиконання вимог банку щодо страхування можливість банку застосувати заходи відповідальності шляхом накладення значних штрафів та пені. Вказані умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Крім того, суттєвою підставою своїх вимог позивачі зазначають ненадання інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення.

Так, при укладенні кредитних договорів від 31 травня 2006 року № 602-Ф, від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, від 31 травня 2006 року № 601-Ф, від 30 листопада 2007 року № 599 кредитодавець не надав списку страхових компаній, які є погодженими ним, що унеможливлює встановлення вартості надання такими компаніями страхових послуг та розміру страхових платежів. Таким чином, кредитодавець порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Вказане порушення було допущено при укладенні всіх кредитних договорів.

Крім того, вказуючи у графі «залишок заборгованості за кредитною лінією на кінець періоду, дол. США» інформацію лише щодо повернення тіла кредиту, банк свідомо ввів позичальника в оману щодо вартості кредиту та розміру грошових коштів, які підлягають поверненню, чим грубо порушив права споживача та вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважають, що відповідно до частини шостої статті 19 вищевказаного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Також позивачі посилались на те, що умови кредитного договору від 31 травня 2006 року № 602-Ф встановлюють право банку на одностороннє збільшення процентів за користування кредитом у будь-якому розмірі та фактично за будь-яких підстав. Аналогічні пункти містяться в умовах інших кредитних договорів. Тобто умови кредитних договорів містять дисбаланс прав та обов'язків позичальника, що ставить у тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях.

Вважають, що такі умови кредитних договорів є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання їх недійсними.

Пунктом 3.3.3 кредитних договорів передбачено, що позичальник має здійснити дострокове погашення кредиту саме протягом семи робочих днів, а не тридцяти календарних днів, як того вимагає Закон України «Про захист прав споживачів».

Пунктами 7.4.1-7.4.3 кредитних договорів передбачено обов'язок щодо сплати комісій за управління кредитною лінією, за відкриття рахунків та сплати будь-яких інших комісій, що передбачені додатком 2 до кредитних договорів. Згідно з пунктом 4.1 кредитних договорів позичальник може достроково повернути кредит за умови оплати комісії у сумі 1 % від суми дострокового погашення. Встановивши у кредитних договорах сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачам. При цьому банк нараховував, а позивачі сплачували комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача.

Посилаючись на статті 13, 203, 215, 546, 572, 575, 548 ЦК України, позивачі просили позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року у складі судді Васильєвої Н. П. позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсними:

- кредитний договір від 31 травня 2006 року № 602-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами;

- кредитний договір від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4 з усіма додатковими угодами;

- кредитний договір від 08 червня 2005 року № 340-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами;

- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 380, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами;

- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 379-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта банк», та ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_5, з усіма додатковими угодами;

- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 377-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_9, правонаступником якого є ОСОБА_5, з усіма додатковими угодами;

- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 378-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «Тас-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_10, правонаступником якої є ОСОБА_5, з усіма додатковими угодами;

- кредитний договір від 31 травня 2006 року № 601-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_11, правонаступником якої є ОСОБА_5, з усіма додатковими угодами;

- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 543, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 545, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 547, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 550, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 552, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 554, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 540, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_5, правонаступником якої є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечний договір від 06 серпня 2010 року № 1641, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4, з усіма додатковими угодами.

Скасовано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження, внесені на підставі:

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 543, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 545, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 547, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 550, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 552, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 554, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 540, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_5, правонаступником якої є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;

- іпотечного договору від 06 серпня 2010 року № 1641, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладанні договорів та додаткових договорів між сторонами у справі був порушений баланс договірних прав та обов'язків споживача, а тому зазначені договори визнані недійсними.

Зокрема, умовами кредитних договорів передбачається обов'язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною банком, що є несправедливою умовою договору згідно з пунктом 2 частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки споживачі позбавлені права здійснити вільний вибір страховика на власний розсуд. Крім того, витрати за договором страхування не були передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача, і законодавством не передбачено обов'язку укладати договори страхування виключно зі страховиками, погодженими кредитодавцем. Встановлення безумовної франшизи за договорами страхування не більше 2 % від страхової суми також обмежує права споживача на укладення договору страхування та збільшує витрати на укладення такого договору.

Суд першої інстанції також виходив із того, що кредитодавець не здійснив належно детальний, достовірний та об'єктивний розрахунок сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значенні та грошовому вираженні з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно з вимогами пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив належно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді шляхом підсумовування всіх платежів, здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Крім цього, банк не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків. Банк також не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунка, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунка у грошовому вираженні у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; не визначив відповідальності кредитора при порушенні умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту, зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки, не зазначені в договорі, як того вимагає пункт 9 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні кредитні договори, за винятком кредитного договору № 599, були укладені з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та підлягають визнанню недійсними.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним кредитного договору № 599, суд виходив із того, що позичальником у момент укладення договору та станом на дату прийняття рішення є юридична особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», і, як наслідок, положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються до вказаного договору.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що у позивачів відсутнє право на звернення до суду, оскільки вони не були первинними позичальниками. Зазначені договори укладалися між іншими фізичними та юридичними особами, які виконували умови цих договорів і не ставили питання про визнання їх недійсними. Позивачі не були стороною спірних договорів на момент їх підписання, що виключає можливість порушення їх прав у момент укладання договорів.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції не враховано Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції від 18 листопада 2003 року, яка діяла на момент укладення вищезазначених кредитних договорів, який не встановлював таких ознак недійсності договорів зі споживачами, як несправедливі умови чи укладення договору з використанням нечесної підприємницької практики.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_6 подали касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, статей 11, 18-10 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 215 ЦК України, та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» подала відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року справу № 757/61632/16-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 757/61632/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом установлено, що 31 травня 2006 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_7 (боржником) укладено кредитний договір № 602-Ф, за умовами якого останньому відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 000 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних та строком повернення до 14 травня 2011 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 602-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

15 серпня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого останній прийняв право вимоги, у тому числі й за кредитним договором від 31 травня 2006 року № 602-Ф, укладеним із ОСОБА_7

24 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «СведбанкІнвест» (позикодавець) та ОСОБА_4 (боржником) укладено кредитний договір № 1054-Ф, згідно з яким позичальнику відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 000 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних та терміном повернення коштів до 23 грудня 2014 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 1054-Ф цільове призначення кредиту - придбання нерухомості, споживчі потреби.

08 червня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_7 (боржником) укладений кредитний договір № 340-Ф, за умовами якого останньому відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 631 000,00 доларів США зі сплатою 15 % річних та строком повернення до 07 червня 2010 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 340-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

07 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «СведбанкІнвест», яке є правонаступником закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк», ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено додатковий договір № 39 до кредитного договору № 340-Ф про переведення боргу, відповідно до умов якого останній прийняв право вимоги, у тому числі й за кредитним договором від 08 червня 2005 року № 340-Ф, укладеним між закритим акціонерним товариством «СведбанкІнвест» та ОСОБА_7

27 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький» (боржник) укладено кредитний договір № 380, згідно з яким позичальнику відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 250 000,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних на період із 27 липня 2005 року до 30 вересня 2009 року та 15 % річних на період із 01 жовтня 2005 року до 26 липня 2010 року із терміном повернення до 26 липня 2010 року.

29 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «СведбанкІнвест», товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький» та ОСОБА_4 укладено додатковий договір № 16, відповідно до умов якого сторони погодили включити ОСОБА_4 як позичальника та виклали кредитний договір в новій редакції.

13 травня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький» та ОСОБА_4 укладено додатковий договір № 23, відповідно до умов якого сторони погодили виключити товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький» як позичальника та виклали кредитний договір у новій редакції.

Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору № 380 (з урахуванням внесених змін) цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

27 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_8 (боржником) укладено кредитний договір № 379-Ф, за умовами якого останній відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 550 000,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за період із 27 липня 2005 року до 30 вересня 2009 року та 15 % річних за період із 01 жовтня 2005 року до 26 липня 2010 року зі строком повернення до 26 липня 2010 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 379-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

13 травня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору від 27 липня 2005 року № 379-Ф, укладеного між первісним позичальником та банком.

27 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_9 (боржником) був укладений кредитний договір № 377-Ф, відповідно до якого останній відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 600 000,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за період із 27 липня 2005 року до 30 вересня 2009 року та 15 % річних за період із 01 жовтня 2005 року до 26 липня 2010 року зі строком повернення до 26 липня 2010 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 377-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

13 травня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_9 та ОСОБА_5 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору від 27 липня 2005 року № 377-Ф, укладеного між первісним позичальником та банком.

27 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_10 (боржником) укладено кредитний договір № 378-Ф, відповідно до якого останній відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 600 000 ,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за період із 27 липня 2005 року до 30 вересня 2009 року та 15 % річних за період із 01 жовтня 2005 року до 26 липня 2010 року зі строком повернення до 26 липня 2010 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 378-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

13 травня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_10 та ОСОБА_5 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору від 27 липня 2005 року № 378-Ф, укладеного між первісним позичальником та банком.

31 травня 2006 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_11 (боржником) укладено кредитний договір № 601-Ф, за умовами якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 000 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних та строком повернення до 14 травня 2011 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 601-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

15 серпня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_11 та ОСОБА_5 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого остання приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору від 31 травня 2006 року № 601-Ф, укладеного між первісним позичальником та банком.

30 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький» (боржником) укладено кредитний договір № 599, відповідно до якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надав позичальнику кредит у розмірі 4 500 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних та терміном повернення до 29 листопада 2014 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 599 цільове призначення кредиту - придбання нерухомості, оплата ремонтних робіт.

За наслідками укладених договорів переведення боргу, додаткових договорів до кредитних договорів ОСОБА_4 є боржником за кредитним договором від 31 травня 2006 року № 602-Ф, від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, від 08 червня 2005 року № 340-Ф, від 27 липня 2005 року № 380.

За наслідками укладених договорів переведення боргу ОСОБА_5 є боржником за кредитними договорами від 27 липня 2005 року № 379-Ф, від 27 липня 2005 року № 377-Ф, від 27 липня 2005 року № 378-Ф, від 31 травня 2006 року № 601-Ф.

На забезпечення виконання умов кредитних договорів укладено іпотечні договори від 13 травня 2010 року № 543 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня 2010 року № 545 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня 2010 року № 547 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня 2010 року № 550 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня 2010 року № 552 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня 2010 року № 554 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня 2010 року № 540 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_5, правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 06 серпня 2010 року № 1641 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що умови кредитних договорів є такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачам; такими, що передбачають обов'язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем; дискримінаційними стосовно споживача, в тому числі щодо правил зміни відсоткової ставки; несправедливими; такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів» та у зв'язку з цим підлягають визнанню недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитних договорів недійсними з вищезазначених підстав, позивач згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), установивши, що в момент укладення кредитного договору від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф між закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4 виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов'язкових умов, кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Доводи ОСОБА_4 щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору, матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зводяться до переоцінки доказів. Такі доводи були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Оспорюваний кредитний договір від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

ОСОБА_4 на момент укладення договору своїм підписом засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами кредитування, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його, банк, у свою чергу, надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіка погашення боргу.

Отже, погодившись на всі істотні умови договору, ОСОБА_4 підписав його та, отримавши грошові кошти, користувався ними.

Висновки апеляційного суду також узгоджуються і з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки за договорами про переведення боргу та внесення змін до кредитних договорів, укладеними ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відбулася заміна пасивної сторони у цивільно-правових зобов'язаннях, останні набули цивільні права і обов'язки, які, у разі їх порушення, підлягають захисту.

Переведення боргу за договорами є окремими видом сингулярного правонаступництва.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто згідно зі статтею 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Системний аналіз статті 215 ЦК України дозволяє дійти висновку про встановлення законодавцем чітких часових та суб'єктних меж для визначення дотримання вимог про дійсність будь-якого правочину - сторона правочину (інша заінтересована особа) в момент укладення правочину.

Апеляційним судом установлено, що частина кредитних договорів, які позивачі просили визнати недійсними, були укладені іншими сторонами кредитних правовідносин.

Так, однією із сторін кредитних договорів спочатку було закрите акціонерне товариство «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого стало закрите акціонерне товариство «Сведбанк Інвест», згодом публічне акціонерне товариство «Сведбанк», у подальшому - публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк», права якого були викуплені публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2013 року № 1.

Кредитний договір від 31 червня 2006 року № 602-Ф був укладений з ОСОБА_12, правонаступником якого згідно з договором про переведення боргу від 15 серпня 2011 року став ОСОБА_4

За кредитним договором № 340-Ф згідно з договором про внесення змін та доповнень від 07 липня 2008 року № 39 права та обов'язки боржника ОСОБА_7 було переведено на ОСОБА_4

За кредитним договором від 27 липня 2005 року № 380-Ф на підставі договору від 29 липня 2008 року № 16 солідарними боржниками стали товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький» та ОСОБА_4 Згідно з додатковим договором від 13 травня 2010 року № 23 товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький» було виключено як позичальника, боржником залишився ОСОБА_4

За кредитним договором від 31 травня 2006 року № 379-Ф, згідно з договором про переведення боргу від 13 травня 2010 року права та обов'язки боржника ОСОБА_8 було переведено на ОСОБА_5

За кредитним договором від 27 липня 2005 року № 377-Ф, відповідно до договору про переведення боргу та договору про внесення змін та доповнень до Кредитного договору від 13 травня 2010 року права та обов'язки боржника ОСОБА_13 були відступлені на користь ОСОБА_5

За кредитним договором від 27 липня 2005 року № 378-Ф на підставі договору від 13 травня 2010 року про переведення боргу права та обов'язки боржника ОСОБА_11 переведені на ОСОБА_5

За кредитним договором від 04 травня 2006 року № 601-Ф відповідно до договору від 13 травня 2010 року про переведення боргу заборгованість ОСОБА_11 переведена на ОСОБА_5

Обґрунтовуючи порушення свого права укладеними кредитними договорами від 31 червня 2006 року № 602-Ф, від 27 липня 2005 року № 380-Ф, від 31 травня 2006 року № 379-Ф, від 27 липня 2005 року № 377-Ф, від 27 липня 2005 року № 378-Ф, від 04 травня 2006 року № 601-Ф, позивачі у позовній заяві послалися, зокрема, на те, що їх умови є дискримінаційними стосовно споживача, несправедливими і такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи предмет і підстави поданого позову, характер спірних правовідносин, установлені судом обставини, положення вищевказаних норм матеріального права, встановивши, що на момент укладення кредитних договорів від 31 червня 2006 року № 602-Ф, від 27 липня 2005 року № 380-Ф, від 31 травня 2006 року № 379-Ф, від 27 липня 2005 року № 377-Ф, від 27 липня 2005 року № 378-Ф, від 04 травня 2006 року № 601-Ф позивачі не були їх сторонами (первісними позичальниками), набуття позивачами статусу позичальників відбулось у подальшому на підставі відповідних договорів про переведення боргу та договорів про внесення змін до кредитних договорів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у задоволенні вимог про визнання їх недійсними з огляду на те, що на момент укладення оспорюваних договорів права позивачів порушено не було.

Особи, які укладали договори, правонаступниками яких є позивачі, мали інформацію про істотні умови цих договорів.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсними кредитних договорів, правильною є і відмова у визнанні недійсними забезпечувальних договорів іпотеки.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:В. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило