Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 356/1823/16-ц

провадження № 61-31216св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року в складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу питання щодо визначення місця проживання дитини не ставилося.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 26 квітня 2017 року в складі судді Лялик Р. М. позов задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_3 за місцем постійного проживання матері.

У задоволенні позову про стягнення аліментів відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю заяви від 18 жовтня 2016 року, згідно з якою ОСОБА_5 надала свою згоду на постійне проживання та реєстрацію місця проживання своєї доньки ОСОБА_3 та своєї онуки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року рішення Березанського міського суду Київської області від 26 квітня 2017 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що дитина з народження до 22 травня 2017 року (понад 10 років) проживає в квартирі батька, там знаходяться її особисті речі, за цією адресою вона обслуговується у медичному закладі, відвідує школу. Під час спілкування з психологом дитина висловила своє бажання проживати з батьком.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з'ясував обставини справи, не взяв до уваги, що проживання дитини з матір'ю є найбільш прийнятним.

ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що сторони з 22 вересня 2007 року перебували у шлюбі, у якому мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

На сьогодні сторони проживають окремо, дитина проживає з батьком.

Статтею 51 Конституції України визначено, що кожен із подружжя має рівні права та обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частинами другою, третьою статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо свої дітей.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частини перша, друга статті 160 СК України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Позивач працює та має стабільний заробіток, за місцем роботи характеризується позитивно.

01 жовтня 2016 року ОСОБА_3 уклала договір найму (оренди) квартири.

У позовній заяві позивач ОСОБА_3 посилалася на те, що вона може проживати з дитиною в будинку своєї матері ОСОБА_5 в м. Носівка Чернігівської області, а також на те, що заповітом від 12 червня 2001 року ОСОБА_5 належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, а також все інше майно, яке належить їй і на що за законом матиме право на день смерті, заповіла позивачу.

Із цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що дитина буде забезпечена житлом.

Суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням суду першої інстанції про те, що дитина має постійне місце проживання, оскільки заява написана вже після звернення позивача до суду. Позивач мала всі процесуальні можливості зареєструвати дитину в будинку баби за її згодою й без звернення до суду, протягом десяти років.

Крім того, суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновок психолога, у якому зазначено, що дитина висловила своє бажання проживати з батьком в його квартирі.

Сторони підтвердили, що дитина з народження до 22 травня 2017 року (понад 10 років) проживає в квартирі батька, там знаходяться її особисті речі, за цією адресою вона обслуговується у медичному закладі, відвідує школу.

22 травня 2017 року, в момент розгляду справи у суді першої інстанції, позивач відібрала дитину від батька, та де зараз знаходиться дитина відповідачу не відомо, у зв'язку з чим він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Із висновку органу опіки та піклування Березанської міської ради Київської області від 10 листопада 2016 року № 181 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відомо, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 03 листопада 2016 року було розглянуто заяву ОСОБА_3 про надання висновку про визначення місця проживання її малолітньої доньки ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що вона звернулася до Березанського міського суду Київської області з позовом про визначення місця проживання дитини.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ці докази не стосуються предмета спору, оскільки суд першої інстанції повинен був з'ясувати принципову обставину: де саме буде проживати дитина, якщо позов буде задоволено.

Проте в резолютивній частині рішення суду першої інстанції не зазначена адреса, за якою повинно бути визначено місце проживання дитини, у зв'язку з тим що позивач не має постійного місця проживання, проживає у квартирі на підставі договору оренди.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції вважав позов необґрунтованим та відмовив у його задоволенні.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Аналогічні положення викладені у статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, яка зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України». У пункті 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Разом із тим думка дитини ОСОБА_4, якій станом на час ухвалення судом апеляційної інстанції рішення було дев'ять років, з'ясована не була.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що поняття «найкращих інтересів» дитини також є основним фактором в контексті процедур, передбачених в Гаазької конвенції 1980 року. У зв'язку з цим Європейський суд з прав людини послався на Рекомендацію № 874 (1979) Ради Парламентської асамблеї Ради Європи про те, що діти більше не повинні розглядатися як власність батьків, але вони повинні бути визнані в якості осіб з їх власними правами і потребами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України», яке набуло статус остаточного 11 жовтня 2017 року, наголошено, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки з сім'єю, окрім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (див. справу «Мамчур проти України», заява № 10383/09, § 100, 16 липня 2015 року) (пункт 76).

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПКУкраїни справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, з урахуванням особливого характеру справи та найкращих інтересів дитини, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Київської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С.П. Штелик