Дата документу 14.12.2018
Справа № 334/8078/18
Провадження № 2/334/3974/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2018 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

позивача ОСОБА_1

за участі представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення виплати аліментів, відкликання виконавчого листа, -

встановив:

В провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення виплати аліментів, відкликання виконавчого листа.

Стороною відповідача заявлене клопотання про зупинення провадження у цивільній справі. Клопотання обґрунтовано тим, що в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини. Оскільки до цього часу місце проживання дитини не визначено, то місце реєстрації дитини є АДРЕСА_1. Представник відповідача просить зупинити провадження у цивільній справі про припинення стягнення аліментів до вирішення цивільних позовів про визначення місця проживання дитини.

Представник позивача та позивач у судовому засідання заперечили щодо можливості зупинення провадження.

Заслухавши доводи учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобовязаний зупинити провадження у справі у разі обєктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на обєктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно зі ст.141 СК мати й батько мають рівні права та обовязки щодо дитини.

Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обовязки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

За змістом ст.181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

При цьому визначальною обставиною для визначення отримувача аліментів є факт спільного проживання з дитиною.

Припинення стягнення аліментів не звільняє позивача від обовязку утримувати дитину.

Таким чином зупинення провадження у цивільній справі не буде сприяти інтересам дитини, оскільки на цей час дитина проживає разом із батьком позивачем і перебуває на його утриманні, зупинення провадження не зупинить нарахування та стягнення аліментів з останнього.

При вирішенні судом позову про визначення місця проживання дитини, той з батьків з ким буде проживати дитина може звернутися до іншого за стягненням аліментів.

В звязку із викладеним суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання.

Керуючись ст. 251 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у цивільній справі.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений 14 грудня 2018 року.

Суддя О.М. Гнатюк