Провадження № 2/127/1950/18

06.09.2018 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Дернової В.В.,
при секретарі Тронт М.О.,
за участі представника АТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» - ОСОБА_3,
представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційної обліку, -
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.05.2018 року відповідно до положень ч. 6 ст. 56 ЦПК України, ст. 19 СК України, було залучено до участі у справі Службу у справах дітей Вінницької міської ради та Службу у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації, а ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.07.2018 року зобовязано Службу у справах дітей Вінницької міської ради надати суду висновок щодо розвязання спору.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.07.2018 року витребувано від Вінницького міського відділу РАЦС ГТУЮ у Вінницькій області копію актового запису про народження дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Представник позивача АТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» за довіреністю ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у встановленому порядку, у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, письмові відзиви на позов або заяви про розгляд справи у їх відсутність не надали, а тому суд (без винесення окремого процесуального документа) ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи.
Представник Служби у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації ОСОБА_10 у судове засідання не зявилася, однак подала заяву про розгляд справи у відсутність.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов частково обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Таким чином, вказаним судовим рішенням було достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, проте, рішення суду боржником ОСОБА_5 не виконано.
Разом з тим, суд не погоджується з наданими позивачем розрахунком заборгованості та зазначає наступне.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
Згідно положень ч.1 ст. 546 ЦК України та ст. 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Враховуючи вищезазначене та те, що розмір нарахованої кредитором (АТ «ОСОБА_1 ОСОБА_10») пені (603 295,30 грн.) перевищує розмір збитків (423 372,01 грн. - тіло кредиту + 51 119,32 грн. нараховані проценти за користування кредитом = 474 491,33 грн.), суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки до 474 491,33 грн. розміру збитків.
Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави; за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором бо законом; Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Ст. 591 ЦК України передбачено, що реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом; порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом; початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом; якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави.
Відповідно до ч. 2 ст. 592 ЦК України, заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави у випадках встановлених договором.
Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.
Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Разом з тим, відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду № 523/7665/14-ц від 11.06.2018 року, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності. Крім того, ОСОБА_11 Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) дійшла висновку про те, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.
На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобовязань, а саме, випливають з договору кредиту та договору іпотеки, встановив, що права позивача відповідачами порушені, а тому вони підлягають захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 03.10.2005 року у спосіб продажу іпотечного нерухомого майна з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки субєкта оціночної діяльності.
Згідно ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України № 6-1469цс15 від 16.12.2015 року, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР; особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Оскільки спірне іпотечне житло було придбано за рахунок кредиту банку, то особи, які проживають у ньому - ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 41, 68, 70), підлягають виселенню без надання іншого житла.
У п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне; згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, статей 3940 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом; при цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення; при цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Позивачем АТ «ОСОБА_1 ОСОБА_10» відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_7 було направлено письмові вимоги від 08.02.2018 року № 114/5-113210, № 114/5-113211, № 114/5-113212 про добровільне звільнення переданого в іпотеку житлового приміщення протягом одного місяця з дня отримання цих вимог, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, однак вказані вимоги не було виконано (а.с. 44-49).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Іпотекодержатель АТ «ОСОБА_1 ОСОБА_10» набув правових підстав для реалізації свого права і на виселення відповідачів з житлового приміщення предмета іпотеки.
Разом з тим, позовні вимоги у частині зняття відповідачів з реєстрації у спірному житлі задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.
При цьому, відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України № 6-46цс15 від 15.04.2015 року, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладенням певних дій на певний або невизначений період на підставі спеціального акта.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь Акціонерного товариства «ОСОБА_1 ОСОБА_2», тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 79 %).
Керуючись ст. ст. 13, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, на підставі ст. ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 551, 590-592, 610-611, 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 7, 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд, -

Позов задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з квартири за адресою: м. Вінниця, вул. А. Первозванного (Стахурського)АДРЕСА_1.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Відстрочити виконання судового рішення до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь Акціонерного товариства «ОСОБА_1 ОСОБА_2» по 695,99 грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області або безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_2)
ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2)
ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_2)
Служба у справах дітей Вінницької міської ради (м. Вінниця, вул. Соборна, 50)
Повний текст судового рішення складено 10.09.2018 року.
Суддя