Справа №705/6034/16-ц
2/705/168/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої - судді Ребриної К.Г.

при секретарі Шевченко А.В.

з участю: відповідачки ОСОБА_1

представника відповідачки адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину, вказавши, що на підставі свідоцтва, виданого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 09 липня 2013 року, реєстр № 3-1489, він являвся власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по вулиці Урицького, 39/1 в м. Умані Черкаської області.

25 січня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_5 був посвідчений договір купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по вул. Урицького,39/1 в м. Умані Черкаської області, укладений між ним, ОСОБА_3 (продавцем) та відповідачкою ОСОБА_1 (покупцем), за яким остання стала власником вище згаданих 11/100 частин житлового будинку.

Вважає, що право на 11/100 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по вул. Урицького, 39/1 в м. Умані Черкаської області відповідачка ОСОБА_1 набула на підставі нікчемного правочину договору купівлі-продажу, посвідченого 25 січня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Частиною 2 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як нещодавно зясувалось, на момент укладення договору купівлі-продажу від 25 січня 2014 року обєкт нерухомого майна житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по вулиці Урицького, 39/1 в м. Умані Черкаської області був обтяжений на момент відчуження (ще з 2009 року), що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 вважає себе власником обєкту нерухомого майна, яке було вилучене з цивільного обороту на момент укладення договору його купівлі-продажу.

Дійсна підстава укладення між сторонами вище згаданого правочину та, що спірний договір купівлі-продажу від 25 січня 2014 року виступав в якості гарантії повернення в майбутньому його боргу ОСОБА_1 в розмірі 80 000,00 гривень, які він позичив у неї на початку січня 2014 року. Договір купівлі-продажу від 25.01.2014 року вони домовились в подальшому розірвати одразу після повернення ним позичених у ОСОБА_1 коштів.

Коли ж він на початку 2016 року запропонував ОСОБА_1 розрахуватись, вона повідомила, що в доларовому еквіваленті його позика перед нею з 2014 року зросла як мінімум утричі (хоча позичав він кошти у гривнях), а тому, щоб отримати назад свою нерухомість, він мусить з нею розрахуватись відповідно по курсу долара.

Від такої пропозиції він відмовився. У відповідь ОСОБА_1 предявила до суду позов про права на землю під оформленою на її імя нерухомістю. Зазначене і спричинило необхідність подання цього позову з метою захисту своїх прав власника, оскільки, як зазначалося вище, спірний договір від 25.01.2014 року є нікчемним внаслідок обтяження придбаного за цим договором майна (реєстраційний номер обтяження 8448472).

Як саме в технічному плані посвідчувався договір відчуження майна, що було вилучене з цивільного обороту,йому невідомо (швидше всього, це сталося через помилку або недогляд нотаріуса) проте відповідач за його позовом ОСОБА_1 не може вважати себе власником спірної частини обєкта нерухомого майна, так як набула на нього право власності з порушенням закону.

Тому просить застосувати наслідки нікчемного правочину до договору купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по вул. Урицького, 39/1 в м. Умані Черкаської області, посвідченого 25 січня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний номер № 289, повернувши сторони за цим договором у попереднє становище, яке існувало до його укладення та визнавши право власності на спірні 11/100 часток цього житлового будинку за позивачем ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_6 не зявились, письмово подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задоволити.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з наступних підстав: позивач не надав доказів щодо застосування наслідків нікчемності правочину, надав лише інформаційну довідку, що обтяження на майно було на попереднього власника, а не на ОСОБА_3, який придбав дане майно з оприлюднених торгів, як вбачається з матеріалів справи.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити із слідуючих підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно з ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На підставі ст. ст.12,76,77, 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва, виданого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 09 липня 2013 року, реєстр № 3-1489, ОСОБА_3 являвся власником житлового будинку з амбулаторією та аптекою по вулиці Урицького, 39/1 в м. Умані, Черкаської області.

Як вбачається з матеріалів справи, дане свідоцтво видане на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки від 03.06.2013 року та протоколом № 24-0031/12 проведення прилюдних торгів від 31.08.2013 року, де вказано переможцем торгів ОСОБА_3

25 січня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_5 був посвідчений договір купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по вул. Урицького,39/1 в м. Умані Черкаської області, укладений між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_1, за яким остання стала власником вище згаданих 11/100 частин житлового будинку.

Також, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 03.02.2016 року, виданої приватним нотаріусом ОСОБА_7 відомості про реєстрацію іпотеки чи обтяжень на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відсутні, а лише вбачається іпотека на попереднього власника ОСОБА_8

Позивач ОСОБА_3 в позовній заяві ставить питання, що правочин, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , а саме договір купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по вул. Урицького,39/1 в м. Умані Черкаської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є недійсним з тих підстав, що були обтяження на дане майно або предмет правочину 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, наданих приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу обтяження на дане майно видане на ОСОБА_8, в подальшому яке було продане з оприлюднених торгів та яке придбав ОСОБА_3

Таким чином, на момент укладення договору купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по вул. Урицького,39/1 в м. Умані Черкаської області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_5 25 січня 2014 року, обтяжень на майно ОСОБА_3 в реєстрі обтяжень і речових прав не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 -3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ст. ст.203,204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст.4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції.

В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди

залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми

матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на

підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про застосування наслідків нікчемного правочину.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 228, 321, 328 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 263, 265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків, або після розгляду справи в апеляційному порядку апеляційним судом Черкаської області, якщо його не буде скасовано.

Суддя: К. Г. Ребрина