Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2018 р.

м. Київ

справа № 755/7760/2018

провадження № 2/755/4062/18

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Ламбуцької Т.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просить стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 додаткові витрати з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми 28 960,45 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що від зареєстрованого шлюбу сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі рішення суду від 15.02.2018 року шлюб між сторонами розірвано. 13.04.2011 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі ? частини зі всіх видів заробітку, починаючи з 21.12.2010 року, до повноліття дитини, а також 1 500,00 грн. на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. З приводу примусового стягнення аліментів на утримання дитини відкрито виконавче провадження. Крім того, 29.05.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про виховання та утримання сина, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей, оздоровленням, лікуванням тощо). Відповідно до умов Договору 18.07.2017 року позивачем було надіслано на поштову адресу відповідача про компенсування позивачу половини додаткових витрат, спрямованих на лікування та спеціальне харчування дитини, що становить 42 032,21 грн. 14.10.2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про компенсацію половини понесених додаткових витрат в сумі 10 135,56 грн., однак вимоги позивача про компенсацію їй додаткових витрат на дитину залишено без реагування, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року відмовлено у прийнятті нової редакції позовної заяви із збільшенням позовних вимог, поданої в межах цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 07 червня 2018 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Судом встановлено, що від зареєстровано шлюбу сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 20.08.2010 року, актовий запис № 2378. (а.с. 6; 7)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.04.2011 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ? частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.12.2010 року та до його повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 21.12.2010 року та до досягнення сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років.. (а.с. 7)

29.05.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір про виховання та утримання дитини після розірвання шлюбу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1151. (а.с. 8-9)

Відповідно до п. 4, 11 Договору, дитина має хворобу з діагнозом цукровий діабет 1-го типу. Батько зобов'язався брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей, оздоровленням, лікуванням тощо). Додаткові витрати сплачуються батьком за вимогою матері у разі їх підтвердження у будь-який спосіб.

Сторони зобов'язалися брати належну участь у вихованні дитини, виходячи з інтересів, принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Батьки зобов'язались піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. (а.с. 8-9)

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно до ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо)

Відповідно до ч. 2 ст. 185 Сімейного кодексу України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Верховний Суд України роз'яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Верховний Суд України звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17).

Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Відповідно до роз'яснень п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, звернуто увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 Сімейного кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Згідно ч. 4 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов'язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов'язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку - після спливу семи днів після пред'явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищевикладені обставини, надавши аналіз наявним у справі доказам, керуючись нормами діючого сімейного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на утримання малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у зазначеному позивачем розмірі з урахуванням 3% річних та розміру інфляційних втрат, - оскільки позивачем неналежно сформовано доказову базу щодо понесення нею саме додаткових витрат на утримання дитини, тобто на розвиток її особливих здібностей, витрат на її лікування, ураховуючи, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Так в матеріалах справи відсутні будь-які довідки лікаря із визначенням необхідності придбання конкретних медичних препаратів, необхідних саме для діагностики та лікування дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, відсутні будь-які медичні рекомендації відповідних медичних установ, лікарів щодо направлення дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на санаторне лікування та відсутні докази направлення/проведення лікування саме дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у санаторії, платіжне доручення про оплату якого надано позивачем. Крім того, суд не убачає правових підстав для визначення додатковими витратами на дитину придбану побутову техніку, продукти харчування та предмети побуту, квитанції про оплату яких долучено позивачем до матеріалів справи, тобто суд дійшов висновку про відсутність підстав у задоволенні вимог позивача саме у зв'язку із неналежним формування позивачем доказової бази щодо понесених нею додаткових витрат на дитину, яка має відповідати вимогам статті 77 ЦПК України, тобто містити факти на підтвердження заявлених позивачем вимог.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину є необґрунтованим, тому не підлягає до задоволення в повному обсязі.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи звільнення позивача від сплати судового збору та відмову у позові, судові витрати відносяться за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 180, 185, 196 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, ст. ст.2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 11 вересня 2018 року.

Суддя: В.І. Галаган