КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/21994/15-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Волошин В.О.

18 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа з самостійними вимогами Національний банк України про визнання договору поруки недійсним та за позовом Національного банку України до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи без самостійних вимог: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» про визнання недійсним договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ПАТ «Укргазвидобування» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ПАТ «Дельта Банк» та просило визнати договір поруки №П-2022390-5 від 28 листопада 2014 року недійсним; стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

У лютому 2017 року НБУ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору поруки №П-2022390-5 від 28 листопада 2014 року

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року позови ПАТ «Укргазвидобування» та Національного Банку України задоволено. Визнано недійсним договір поруки №П2022390-5 від 28 листопада 2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування обставин, які мають суттєве значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що зазначення поруки, як виду забезпечення у тексті основного зобов'язання є факультативною умовою, недотримання якої не є підставою для визнання правочину недійсним. Звертає увагу на те, що всі обставини та підстави нікчемності та недійсності спірного договору поруки встановлено судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/247/2018
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Дельта Банк» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначив, що погашення заборгованості за Договором кредитної лінії відбулось за рахунок коштів поручителя, зважаючи на те, що перерахування коштів проводилось в межах Банку, в період очевидної неспроможності виконання ним своїх грошових зобов'язань, без залучення реальних коштів на погашення кредиту, а отже таким погашенням було порушено суть та мету встановлених Постановою НБУ №692/БТ від 30.10.2014 та Наказу АТ «Дельта Банк» за №2650 від 03.11.2014 обмежень щодо прийняття погашення заборгованості виключно у грошовій формі. Вказав, що АТ «Дельта Банк» не мав права укладати договір поруки без погодження з куратором банку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду гарантування вкладів просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначила, що ні в Договорі кредитної лінії, ні в додатках до нього не передбачено такого виду забезпечення зобов'язання як порука. Вказала, що поручитель здійснив погашення заборгованості на виконання нікчемного правочину з порушенням всіх правил, встановлених НБУ. Спірний правочин вчинений без належного обсягу господарської компетенції, без участі та погодження з куратором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник НБУ просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що ПАТ «Укргазвидобування» не було стороною у спірному договорі поруки та не надавало своєї згоди на його укладення, не вносилися зміни і у кредитний договір в частині можливості забезпечення зобов'язань за кредитом порукою. Зазначив, що договір поруки було укладено без отримання попередньої письмової згоди НБУ, а тому є укладеним з порушенням господарської компетенції АТ «Дельта Банк». Вказав на неправомірність списання коштів з рахунку поручителя в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

У судовому засіданні ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в них та просив останню задовольнити.

Представники ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» заперечували проти апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи обізнаними про розгляд справи.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та Національного банку України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовів ПАТ «Укргазвидобування» та НБУ, суд першої інстанції виходив з того, що ані в основних кредитних договорах, ані в додатках до них немає жодних посилань на те, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором повинен бути укладений договір поруки, як це встановлено приписами ч. 1 ст. 548 ЦК України, тому договір поруки в силу ч. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК є недійсним.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у відповідності до п. 3 ст. 7, п. 3 ст. 25 Закону України «Про Національний банк України», між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» були укладені кредитні договори №51 від 22 жовтня 2008 року, №64 від 5 листопада 2008 року, №86/11-08/СТ від 11 листопада 2008 року, №39/09-08/СТ від 11 вересня 2008 року, №144 від 29 грудня 2008 року, №144/1 від 29 грудня 2008 року, №144/2 від 30 грудня 2008 року, №144/3 від 31 грудня 2008 року, №144/4 від 5 січня 2009 року, №144/5 від 12 січня 2009 року, №144/6 від 29 січня 2009 року, №144/7 від 6 лютого 2009 року, №144/8 від 11 лютого 2009 року, №144/9 від 13 лютого 2009 року, №144/10 від 16 лютого 2009 року, №144/11 від 27 лютого 2009 року, №144/12 від 04 березня 2009 року, №144/13 від 05 березня 2009 року, №144/14 від 13 березня 2009 року, №144/15 від 20 березня 2009 року, №144/16 від 06 квітня 2016 року №144/17 від 15 квітня 2009 року, №144/18 від 17 квітня 2009 року, №144/19 від 30 квітня 2009 року №144/20 від 03 червня 2009 року.

За умовами зазначених вище кредитних договорів, НБУ надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов'язався повернути кредит в порядку та строки, передбачені умовами договору, а також сплатити проценти за його користування.

Згідно з вказаними кредитними договорами, забезпеченням за ними виступають майнові права за укладеними АТ «Дельта Банк» кредитними договорами з юридичними та фізичними особами. Оформлення забезпечення відбувається шляхом укладання окремого договору застави майнових прав.

З метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов'язань за кредитним договором, між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» 08 листопада 2013 року укладено договір застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-11, на підставі якого, ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу НБУ майнові права, в тому числі за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов'язаннями до нього.

У зв'язку з укладанням та на підставі договору застави майнових прав, у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна 12 листопада 2013 року за №1407524 ДП «Інформаційний центр» зареєстровано приватне обтяження (застава рухомого майна) за об'єктом: майнові права за договором кредитної лінії від 30 вересня 2013 року №BKЛ-2022390/l, укладеним між АТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» та оголошено заборону відчуження предмету обтяження.

Обтяжувачем рухомого майна визначено НБУ, а боржником АТ «Дельта Банк».

Згідно п.п. 1.1 застави майнових прав, зобов'язання, що випливають з кредитного договору, забезпечувались договорами застави від 30 вересня 2013 року №BKЛ-2022390/l/S-l та від 30 вересня 2013 року №BKЛ-2022390/l/S-2 укладеними між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування».

30 вересня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1, предметом якого були грошові кошти, які надавалися позичальнику - ПАТ «Укргазвидобування» окремими частинами - траншами, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150 000 000 грн., зі сплатою за користування кредитом 24% річних з кінцевим терміном погашення не пізніше 29 вересня 2014 року (т. 1, а. с. 28-32).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №П 2022390-5, за умовами якого поручитель зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ПАТ «Укргазвидобування» зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, також можливих штрафних санкцій та пені, у розмірі та у випадках, передбачених вищевказаним договором кредитної лінії.

Пунктом 2.2 Договору поруки передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 34 000 000,00 грн., або її еквівалент в гривні за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за договором кредиту (т. 1, а. с. 24-27).

Вказаний договір поруки оприбутковано ПАТ «Дельта Банк» на відповідному позабалансовому рахунку обліку наданих застав 19 лютого 2015 року.

19 лютого 2015 року ПАТ «Дельта Банк» на підставі п. 1.3 Договору поруки здійснило договірне списання коштів з депозитного рахунку ОСОБА_2 в сумі 34 000 000 грн., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язання ПАТ «Укргазвидобування».

ПАТ «Укргазвидобування», звертаючись до суду із позовом, зазначив, що договір поруки є недійсним, оскільки якщо в основному зобов'язанні передбачений лише такий вид забезпечення як застава, то зазначене зобов'язання може бути забезпечене виключно заставою та не може бути забезпечене іншим видом забезпечення без внесення змін в основне зобов'язання у відповідності до положень ст. 546 та ч. 1 ст. 548 ЦК України. Оскільки умовами кредитного договору не передбачено забезпечення зобов'язань порукою, позивач вважає, що оспорюваний договір суперечить ч. 1 ст. 548 ЦК України та в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

НБУ вважає, що договір поруки, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним, оскільки у порушення п.п. 3.4.2, 3.4.5 договору застави майнових прав, ст.ст. 1, З, 50 Закону України «Про заставу» та ст. ст. 576, 587 ЦК України, майнові права ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором, які перебували у заставі НБУ, фактично були відчужені без його згоди третій особі. Крім того, укладання спірного договору поруки без погодження з НБУ, як заставодержателем, фактично внесено зміни до кредитного договору, умовами якого (п. 1.3) було визначено вичерпний перелік забезпечувальних зобов'язань, до яких спірний договір не входив. Спірний договір був укладений значно пізніше укладання договору застави майнових прав з НБУ, чим фактично було порушено умову договору застави майнових прав (п. 3.4.5), щодо встановлення заборони відносно внесення змін до кредитного договору та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя. Оскільки ПАТ «Дельта Банк» не мав права укладати договір поруки без погодження з куратором банку, такий договір слід вважати укладеним з порушенням ПАТ «Дельта Банк» його господарської компетенції, що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 546, ч. 1 ст. 548 ЦК України передбачено, що забезпечення зобов'язання здійснюється виключно у випадку, якщо це встановлено договором або законом та відповідно сторони вправі забезпечити виконання зобов'язання лише тим видом забезпечення, який визначений у договорі або прямо встановлений Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та статті 572 ЦК України застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, що виникає на підставі договору, закону або рішення суду, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Статтею 3 вказаного Закону та ст. 574 ЦК України встановлено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору кредиту тощо.

Предметом застави, на підставі ст. 576 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про заставу» можуть бути майно та майнові права.

Згідно з ст. 587 ЦК України та ст. 50 Закону України «Про заставу» при заставі майнових прав, заставодавець зобов'язаний, зокрема: виконувати дії, необхідні для забезпечення дійсності заставленого права, а також вживати заходів, необхідних для захисту заставленого права від посягань з боку третіх осіб.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про заставу» та ч. 2 ст. 586 ЦК України передбачено, що заставодавець може відчужувати заставлене майно, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним тільки за згодою заставодержателя.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що у випадку, якщо в основному зобов'язанні передбачений лише такий вид забезпечення, як застава, то зазначене зобов'язання може бути забезпечено виключно заставою та не може бути забезпечено іншим видом без внесення змін в основне зобов'язання.

Матеріали справи свідчать, що з метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов'язань за кредитним договором, між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» 08 листопада 2013 року було укладено договір застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-11, на підставі якого, ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу НБУ майнові права, за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов'язаннями до нього.

Згідно з п.п. 3.4.2 Договору застави ПАТ «Дельта Банк» (заставодавець) зобов'язався не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя НБУ.

Відповідно до п.п. 3.4.5 даного Договору ПАТ «Дельта Банк» зобов'язався не вносити надалі зміни до договору кредитної лінії від 30 вересня 2013 року №ВКЛ-2022390/1 та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя (т. 3, а. с. 57-63).

Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору, забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: 1.3.1. договір застави рухомого майна (виробничих запасів), що належить позичальнику (т. 1, а. с. 28).

Отже, Кредитним договором передбачено можливість його забезпечення лише - заставою, а тому застосування іншого виду забезпечення не допускається.

Разом з тим, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №П 2022390-5, за умовами якого поручитель зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ПАТ «Укргазвидобування» зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, також можливих штрафних санкцій та пені, у розмірі та у випадках, передбачених вищевказаним договором кредитної лінії.

Пунктом 2.2 Договору поруки передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 34 000 000,00 грн., або її еквівалент в гривні за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за договором кредиту (т. 1, а. с. 24-27).

За наведеного, в порушення норм закону та умов договору застави майнових прав, майнові права ПАТ «Дельта Банк» за договором кредитної лінії ВКЛ-2022390/1, які перебували у заставі Національного банку України, фактично були відчужені без його згоди третій особі.

Укладання спірного договору поруки без погодження з Національним банком України як заставодержателем, фактично було внесено зміни до договору кредитної лінії ВКЛ-2022390/1, умовами якого (п. 1.3) було визначено вичерпний перелік забезпечувальних зобов'язань, до яких спірний договір не входив.

Спірний договір поруки було укладено значно пізніше укладання договору застави майнових прав з Національним банком України, чим фактично було порушено умови договору застави майнових прав (підпункт 3.4.5) щодо встановлення заборони відносно внесення змін договору кредитної лінії від 30 вересня 2013 року №ВКЛ-2022390/1 та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Відчуження майнових прав без згоди заставодержателя, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України (правова позиція ВСУ, викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №922/5223/14).

За наведеного, в кредитному договорі немає жодних посилань на те, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором повинен бути укладений договір поруки, як це встановлено приписами ч. 1 ст. 548 ЦК України, тому договір поруки в силу ч. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК є недійсним.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що зазначення поруки, як виду забезпечення у тексті основного зобов'язання є факультативною умовою, недотримання якої не є підставою для визнання правочину недійсним, є хибними.

Відповідно до п. 12.3 Положення про застосування Національним банком заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку від 17 серпня 2012 року №346 рішення Правління НБУ про віднесення банку до категорії проблемних має містити, зокрема, обмеження у діяльності банку.

Тобто, незалежно від того, чи вважати постанови правління НБУ від 11 вересня 2014 року №560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Дельта Банк» шляхом призначення куратора» та від 30 жовтня 2014 року за №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії, в п. 1 цієї постанови було встановлене чітке обмеження господарської компетенції ПАТ «Дельта Банк», а саме: неможливість укладати такі договори, як спірний договір поруки, без погодження з куратором банку.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що оспорюваний правочин (договір поруки) було укладено 28 листопада 2014 року та відповідно до вказаних вище вимог законодавства та положень Національного банку України з порушенням обмежень, встановлених Національним банком України.

Враховуючи, що ПАТ «Дельта Банк» не мав права укладати договір поруки без куратора банку, такий договір слід вважати укладеним з порушенням ПАТ «Дельта Банк» його господарської компетенції, що є ще підставою для визнання його недійсним згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України.

ПАТ «Дельта Банк» на підставі Постанови Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ, було віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження у діяльності банку, зокрема: заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку; погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об'єкти застави за погодженням із куратором банку).

Відповідно до обмежень, встановлених Постановою № 692/БТ, погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором, мало здійснюватись виключно у грошовій формі. Зазначене обмеження має на меті забезпечення зовнішніх надходжень коштів до проблемного банку на погашення кредитів (з метою покращення поточної ліквідності банку) та недопущення погіршення фінансового стану банку.

Таким чином, за укладеним з порушенням Постанови НБУ № 692/БТ договором поруки ПАТ «Дельта Банк» фактично відмовився від власних майнових вимог до ПАТ «Укргазвидобування», що зазначено у п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину та до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання щодо передачі прав вимоги за кредитним договором в порядку регресу без зустрічного отримання реальних коштів, що також стало однією з підстав його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами, що зазначено у п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

Спірний договір поруки не мав на меті досягнення визначеного чинним законодавством результату для поруки - забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, а мав на меті фактичне забезпечення активами ПАТ «Дельта Банк» грошових вимог до ПАТ «Укргазвидобування».

Отже, ПАТ «Дельта Банк», уклавши спірний договір поруки, та прийнявши погашення заборгованості за кредитним договором, надав одному з кредиторів банку переваги у вигляді передачі йому вимоги до ПАТ «Укргазвидобування», прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку.

Згідно з п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що спірний договір поруки суперечить положенням ст. 548 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним, з підстав положень ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Погашення заборгованості відповідачем-1 за кредитними зобов'язаннями ПАТ «Укргазвидобування» було проведено з поточного рахунку відповідача-1 в Банку, проблемність якого була встановлена Постановою №692/БТ, за умов практичної неможливості здійснити переказ коштів зі свого рахунку до інших банків, тобто в період неможливості виконання Банком своїх зобов'язань перед кредиторами. В результаті зазначеного, ПАТ «Дельта Банк» і Національний банк України (як заставодержатель) не отримали реальних грошових надходжень на погашення зобов'язань за кредитним договором, в той час як ОСОБА_2 неправомірно отримав право зворотної вимоги (регресу) до ПАТ «Укргазвидобування».

Враховуючи, що посадові особи Банку в особі їх представників, вчинили укладення спірного договору поруки від 28 листопада 2014 року з порушенням обмежень, які були встановлені нормативно-правовими актами Національного банку України, зазначений правочин виходить за межі дієздатності юридичної особи - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», вчинений з перевищенням повноважень, а тому є підстави вважати його недійсним на підставі положень ч. 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що Постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» шляхом призначення куратора до AT «Дельта Банк» було застосовано особливий режим контролю, призначено куратора Банку, а тому відчуження майна (шляхом припинення права на кредит та заставу за ним) без отримання погодження з куратором Банку є наслідком порушення режиму контролю за діяльністю Банку.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції ст.ст. 548, 553, 554 ЦК України такими, що не підтверджуються матеріалами справи, в зв'язку з чим не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріхапротиІспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20.12.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова