Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/2194/16-ц

провадження № 61-20540св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 лютого 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, проте з 2015 року шлюбні відносини між ними припинилися, проживають окремо. Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з батьком, але мати проти цього заперечує, влаштовує скандали і вимагає, щоб син проживав з нею. Позивач вказував, що він має роботу, самостійний дохід, постійне місце проживання, працює лише три дні на тиждень і отримує заробітну плату, яка набагато перевищує дохід відповідача. Спиртними напоями він не зловживає, позитивно характеризується у побуті та за місцем роботи, добре відноситься до сина і на відміну від ОСОБА_3, яка рідко буває вдома і вихованням дитини майже не займається, може приділяти сину набагато більше часу. За таких умов сину буде краще з батьком, ОСОБА_5 сам хоче проживати з батьком, а не з матір'ю.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_2

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року (в складі судді Трусової Т. О.) позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 12 467,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що проживання дитини разом з батьком буде відповідати її інтересам. ОСОБА_5 у судовому засіданні, яке проводилось з участю представника органу опіки та у відсутність сторін з метою виключення будь-якого їх впливу на дитину, категорично заявив, що бажає проживати з батьком, а матір буде лише відвідувати. ОСОБА_5 не погодився з пропозицією матері щодо спільної опіки (5 днів на тиждень - з матір'ю і 2 дні на тиждень - з батьком) пояснивши, що почергове проживання з батьками спричинить йому суттєві побутові незручності. Проживання дитини з батьком не призведе до істотного порушення прав матері, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов'язаний брати участь у її вихованні.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, проте позивач не навів виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю.

У касаційній скарзі, яка подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у лютому 2017 року, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час спільного проживання сторін відповідач не займалася вихованням сина, постійно знаходилася на роботі та не приділяла сину достатньої уваги. Заробітної плати відповідача не достатньо для розвитку сина. Коли позивач давав гроші для сина, відповідач забирала їх та використовувала в особистих цілях. ОСОБА_5 сам хоче проживати з батьком, про що повідомив суд у судовому засіданні. На час подання касаційної скарги ОСОБА_5 виповнилося 13 років і чотири місяці, тому недоцільно всупереч волі останнього визначати його місце проживання з матір'ю. Разом з тим, відповідно до норм цивільного законодавства з 14 років дитина сама вільна обирати місце проживання з ким саме з батьків.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з 17 липня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у сторін народився син ОСОБА_5

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з дитиною проживали у квартирі № 64 на АДРЕСА_1, але в кінці 2015 року їх шлюбні відносини фактично припинилися.

З 18 грудня 2015 року сторони проживають окрема: ОСОБА_3 залишилась у вищевказаній квартирі, а ОСОБА_2 разом з сином переїхав на постійне місце проживання до квартири АДРЕСА_2

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 вказував, щовін належним чином виконує свої батьківські обов'язки, має самостійний дохід, належні умови для проживання дитини, піклується про її фізичне та духовне виховання, спілкується з педагогами, виховує сина в атмосфері турботи та любові. Син і далі, після спілкування з матір'ю, висловлює бажання проживати з батьком за місцем свого постійного проживання.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Суди встановили, що як батько, так і мати дитини, належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, позитивно характеризуються в побуті та на роботі, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами.

Кожна із сторін має самостійний дохід, який може забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та навчання.

Дослідивши довідку психолога, складену за результатами спілкування з відповідачем та малолітнім сином сторін, та заслухавши в судовому засіданні самого ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що він любить обох батьків і глибоко переживає їх розлучення.

Встановлено, що матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які може забезпечити дитині мати, істотно не відрізняються від умов, які на даний час надає дитині батько.

ОСОБА_5 хворіє на бронхіальну астму, у зв'язку з чим потребує постійного медичного нагляду і лікування, які можуть бути забезпечені як батьком, так і матір'ю.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини.

Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування надала висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матір'ю, пославшись на їх тісний емоційний зв'язок.

Установлено, що ОСОБА_5 в судовому засіданні, яке проводилось з участю представника органу опіки та у відсутності сторін з метою виключення будь-якого їх впливу на дитину, категорично заявив, що бажає проживати з батьком, а матір буде лише відвідувати. ОСОБА_5 не погодився з пропозицією матері щодо спільної опіки (5 днів на тиждень - з матір'ю, а 2 дні на тиждень - з батьком) пояснивши, що почергове проживання з батьками спричинить йому суттєві побутові незручності.

Відповідно до висновку психологічної експертизи від 28 липня 2016 року, проведеної на підставі ухвали суду, рекомендоване органом опіки та піклування місце проживання хлопчика з матір'ю не відповідає його бажанню, і психологічно доцільним є його проживання з батьком. ОСОБА_2 відчуває в своєму батькові захист, підтримку, комфорт і благополуччя, а у його взаємовідносинах з матір'ю проглядається емоційна напруга через те, що мати намагається авторитарно впливати на сина, використовуючи для цього неконструктивні методи впливу. Експертом не встановлено впливу з боку батька на дитину з метою визначення її місця проживання з ним.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов'язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

Презумпція на користь матері в справах щодо дітей, яка покладена в основу рішення апеляційного суду, не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики ЄСПЛ, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи.

Декларація ООН, на яку посилався суд апеляційної інстанції як на підставу для відмови у задоволенні позову, не є юридично обов'язковим документом. Вона стала основою для розроблення Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка є юридично обов'язковим міжнародним договором. Однак в підготовчих матеріалах до цієї Конвенції чітко показано, що положення, що стосується «відділення дитини від матері тільки у виняткових обставинах», існувало тільки на початковому етапі процесу розроблення.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що проживання ОСОБА_5 з батьком буде відповідати найкращому забезпеченню його інтересів. Відповідач не надала суду переконливих доказів, що проживання сина разом з матір'ю буде найкраще відповідати інтересам дитини.

Місцевим судом вірно встановлено, що проживання сина з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Отже, апеляційний суд всупереч вимогам норм процесуального права помилково залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, а тому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року скасувати, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 рокузалишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик