Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/5166/16-ц

провадження № 61-19840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року у складі судді Камбулова Д. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Слободянюк С. В., Лапчевської О. Ф., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (далі - ПАТ «Донецькооблгаз») про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту) за згодою сторін, стягнення середньої заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 21 липня 2015 року ОСОБА_4 було призначено на посаду першого заступника голови правління

ПАТ «Донецькоблгаз», згідно наказу від 20 липня 2015 року № 184-к.

08 серпня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт № 85 від 10 серпня 2015 року терміном на п?ять років щодо прийняття позивача на посаду члена правління.

Наказом від 15 березня 2016 року № 14-к позивач був звільнений з посади Першого заступника Голови Правління за угодою сторін.

Своє звільнення позивач вважає незаконним з огляду на те, що на початку березня 2016 року у позивача виникли розбіжності з представником одного з акціонерів ОСОБА_6 у зв'язку з втручанням останнього в оперативно-розпорядчу діяльність товариства. У зв'язку з відмовою позивача здійснити фінансово-господарські операції, які б могли призвести до погіршення економічних показників товариства, 15 березня 2016 року ОСОБА_6, у присутності начальника юридичного управління ОСОБА_7 вручив позивачу протокол Наглядової Ради ПАТ «Донецькоблгаз» від 23 грудня 2015 року про звільнення позивача з посади за згодою сторін і зразок заяви на звільнення. Згодом позивач, як виконуючий обов'язки Голови Правління підписав наказ про своє звільнення.

Заява на звільнення є фіктивною, з огляду на відсутність реального наміру на звільнення і тиску з боку інших осіб. Вказана заява ним була датована

21 грудня 2015 року, хоча у той день він перебував у відпустці. Крім того позивач ставить під сумнів справжність протоколу Наглядової Ради, датований 23 грудня 2015 року, який фактично був вручений йому 15 березня 2016 року, та позивач має підстави стверджувати, що засідання фактично не відбувалося. Крім того позивач вважає, що його звільнення відбулося з порушенням пункту 5.10 трудового контракту, яким передбачено, що про наміри розірвати контракт Перший заступник Голови Правління повинен повідомити Голову Правління не менш ніж за два місяці до бажаної дати звільнення.

За таких обставин, ОСОБА_4, з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним та скасувати наказ від 15 березня 2016 року № 14-к про припинення трудового договору (контракту) за згодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, поновити позивача на посаді першого заступника голови правління ПАТ «Донецькоблгаз» з 15 березня 2016 року, та стягнути з відповідача на користь позивача 1 511 700, 78 грн за час вимушеного прогулу, у зв'язку з незаконним звільненням до моменту поновлення на раніше займаній посаді.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні ОСОБА_4 відповідачем було дотримано вимоги КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

28 грудня 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не досліджено обставини, що передували незаконному звільненню позивача.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом з матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом пункту 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Аналіз норми пункту 1 статті 36 КЗпП України свідчить про те, що одностороння відмова працівника від угоди про розірвання трудового договору не допускається.

Згідно роз?яснень викладених в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Суди попередніх інстанцій встановили, що сторони погодили строк припинення трудового договору 15 березня 2016 року, про що позивачем, який на той час обіймав посаду виконуючого обов?язки голови Правління від імені відповідача, було видано відповідний наказ, з яким позивач був ознайомлений у день його видання. При звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги КЗпП України, тому підстав для поновлення позивача на займаній посаді, визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту) за згодою сторін немає.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновком судів попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська