Постанова

Іменем України

05 вересня2018 року

м. Київ

справа № 559/620/16-ц

провадження № 61-9353св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року у складі судді Федорова Л. П. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 07 вересня 2003 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 грудня 2014 року. В період перебування у шлюбі сторонами було придбано приміщення перукарні по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,00600 га, розташовану по АДРЕСА_2. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила поділити вказане майно і визнати за нею право власності на 1/2 частину згаданого приміщення перукарні та земельної ділянки.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, а саме: 1/2 частину приміщення перукарні по АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне нерухоме майно придбано сторонами у власність під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Це майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у ньому є рівними.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 травня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року та ухвалуАпеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили джерело придбання спірного майна. Він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 просила поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, а суд ухвалив рішення про визнання за нею права власності на майно. У позовній заяві ОСОБА_1 не вказала ціни позову та не надала доказів вартості спірного майна, які б підтверджували правильність сплати нею судового збору. Пояснення позивача та її представника, надані ними не за процедурою допиту свідка, не можуть використовуватися як засіб доказування. На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 представила не завірені копії документів.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що відповідачем не надано будь-яких доказів того, що спірне майно було придбане за його особисті кошти. ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Об'єктивно оцінивши всі обставини та докази, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалив законне і справедливе рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 лютого 2018 року справу № 559/620/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 07 вересня 2003 року ОСОБА_1та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дубенського міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року було розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонами придбано земельну ділянку по АДРЕСА_2 та приміщення перукарні по АДРЕСА_1. Вказане нерухоме майно було оформлено на ім'я ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановивши, що ОСОБА_2 не надав належних доказів того, що кошти, які були витрачені на придбання спірного майна, є його особистими коштами, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що майно, набуте сторонами в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу.

З огляду на викладене не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди не встановили джерело придбання спірного майна.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки суд визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного майна, а позивач просила поділити це майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, саме шляхом визнання за нею права власності на 1/2 його частину.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи,судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що в матеріалах справи наявні довідка Комунального підприємства «ЖЕК № 2» від 16 липня 2015 року № 4320 та довідка Комунального підприємства «Житловик» від 24 липня 2016 року № 4682, згідно з якими відповідач проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3. Місцевим судом було повідомлено відповідача про дату та час розгляду справи через оголошення у газеті, що відповідає вимогам частини дев'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, а надана ним копія дозволу на проживання у Словацькій республіці не може беззаперечно свідчити про його проживання за межами України на час розгляду справи.

Крім цього, заявник не був позбавлений можливості подати необхідні докази на заперечення заявлених до нього позовних вимог до суду апеляційної інстанції, однак не зробив цього і не спростував доказів, покладених судом в основу рішення.

Що стосується ціни позову та розміру судового збору, то у позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що всі правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно знаходяться у відповідача, який не допускає її до цього майна. Отже, позивач фактично була позбавлена можливості провести його оцінку та визначити ціну позову. ОСОБА_2 цих обставин не спростував і не надав суду доказів щодо дійсної вартості спірного майна. Крім цього, вказані обставини не вплинули на правильність вирішення спору по суті, а відтак не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року, у зв'язку із залишенням цих рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик