Справа № 125/1659/16-ц
Провадження № 22-ц/801/376/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуСправа № 125/1659/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної власності на майно, поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5, про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 16 жовтня 2018 року у м. Жмеринка суддею цього суду Шепелем К. А., зі складанням його повного тексту 23 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по 20 липня 2009 року та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2015 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автомобіль марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1 та автомобільний причіп «КАМА -500 СЛУЧ», державний номерний знак НОМЕР_2; стягнути з відповідача на її користь ? частку вартості спірного майна. Позов мотивовано тим, що з червня 2005 року вона почала проживати разом з відповідачем без реєстрації шлюбу, а 21 липня 2009 року між ними було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу вони проживали в належному ОСОБА_3 будинку по АДРЕСА_3. Крім цього, в їх користуванні знаходився автомобіль ЗАЗ 1103 08, реєстраційний номер НОМЕР_3, який належав дочці ОСОБА_3 - ОСОБА_6, який вони, в подальшому, вирішили продати і придбати новий. Оскільки ОСОБА_3 перебувала на пільговій черзі в органах соціального захисту для отримання автомобіля з ручним керуванням як інвалід другої групи, то 07 лютого 2013 року вони розірвали шлюб, а придбаний за спільні кошти новий автомобіль зареєстрували на відповідача. Водночас, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продовжували проживати разом однією сім'єю як чоловік і жінка до 30 грудня 2015 року.

В період з червня 2005 року по 31 грудня 2015 року сторони проживали однією сім'єю, вели домашнє господарство, та за спільні кошти придбали автомобіль марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1, а також автомобільний причіп «КАМА -500 СЛУЧ», державний номерний знак НОМЕР_7, які зареєстровані на ОСОБА_4

Пославшись на вказані обставини та на те, що згоди щодо розподілу спірного майна сторони не дійшли, позивач просила суд її вимоги задовольнити.

22 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що 21 липня 2009 року вони зареєстрували шлюб і саме з цього часу почали проживати однією сім'єю, проте спільне життя не склалося, тому 07 лютого 2013 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 проживала одна в будинку, вона запропонувала здати позивачу в оренду одну з кімнат в будинку за 1000 грн щомісячно, на що останній погодився. Спільного господарства з відповідачем після розірвання шлюбу позивач не вів, у кожного був свій бюджет. 30 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виник конфлікт, який перейшов у бійку, після якого відповідач повідомила, що більше не буде надавати позивачу житло в оренду.

За час подружнього життя сторони нажили наступне спільне майно загальною вартістю 61550,00 грн: холодильник - 3000 грн, холодильна камера - 5000 грн, газова плита - 3000 грн, пральна машина LG - 5000 грн, телевізор Sony - 1500 грн, электродрель «Shtern» - 1000 грн, електрофен побутовий DWT - 850 грн, болгарка DWT - 1400 грн, болгарка - 1200 грн, бензопила «GoodLook» - 1800 грн, супутникова антена - 850 грн, пилосос - 1300 грн, шафа з двома антресолями - 2000 грн, комод - 850 грн, тумба під телевізор - 800 грн, двері вхідні - 2500 грн, три вікна металопластикові - 6000 грн, плитка кахельна - 1500 грн, опалювальний котел «Vailant» бувший у використанні - 2000 грн, металопластикові труби, з'єднання, крани - 6000 грн, труби, згони, крани, вуголки, 7 батарей - 14000 грн.

Пославшись на вказані обставини та на те, що ОСОБА_3 в добровільному порядку провести поділ майна не бажає, позивач просив суд визнати за ОСОБА_3 право власності на вищевказане майно та стягнути з неї на його користь 30775,00 грн в рахунок компенсації вартості його частки в спільній сумісній власності майна, яке було придбано ними за час шлюбу (а. с. 51-53; 66-69, том 1).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16 жовтня 2018 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної власності на майно, поділ спільного майна подружжя задоволено повністю. Визнано факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1 червня 2005 року по 20 липня 2009 року, а також з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автомобіль "Peugeot Partner" 2007 року випуску - вартістю 126450, 00 грн, а також автомобільний причіп "Кама-500 Случ" - вартістю 8600 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частини автомобіля "Peugeot Partner" 2007 року випуску, що складає 63225 грн, а також вартість 1/2 частини автомобільного причепу "Кама-500 Случ", що складає 4300 грн, а всього - 67525 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 5000 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право на таке майно, присудивши їй : холодильну камеру вартістю 3115 грн, газову плиту вартістю 2000 грн, пральну машину OLG вартістю 2400 грн, болгарку DWT вартістю 1400 грн, опалювальний котел "Vallant" вартістю 2000 грн, а всього майна на суму 10915 грн, залишивши ці речі в її користуванні. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість 1/2 частини присудженого їй майна, що складає 5457,50 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Фактично не погодившись із ухваленим рішенням у частині задоволення вимог за первісним позовом, ОСОБА_4, пославшись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх обставин справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_3 та ухвалити нове, яким у задоволенні її позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач за первісним позовом зазначила, що оскаржуване ОСОБА_4 рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У частині задоволених позовних вимог за зустрічним позовом рішення ніким не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України у цій частині апеляційним судом не перевіряється щодо його законності та обґрунтованості.

Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, щодо проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 315 ЦПК України, якщо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу пов'язано зі спором про право, вимога про встановлення такого факту розглядається у позовному провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що 21 липня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 В зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_8 (а. с. 6, том 1), який, згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_9, було розірвано 07 лютого 2013 року (а. с. 7, том 1).

Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Барської міської ради Барського району Вінницької області від 13 лютого 2015 року № 193, виданої ОСОБА_4, останній проживав без реєстрації по АДРЕСА_1 До складу його сім'ї входять дружина - ОСОБА_3 та теща ОСОБА_7 (а. с. 4, том 1).

З копії акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_8 від 13 лютого 2015 року вбачається, що останній проживав без реєстрації по АДРЕСА_1 Його дружина ОСОБА_3 та теща ОСОБА_7 зареєстровані та проживають також за цією ж адресою (а. с. 5, том 1).

Згідно з інформацією Барської міської ради Вінницької області від 15 вересня 2016 року ОСОБА_4 зареєстрований АДРЕСА_2 (а. с. 19, том 1).

Листом № 31/2/0541-ч-42/аз від 09 жовтня 2018 року територіальний сервісний центр № НОМЕР_4 МВС у Вінницькій області повідомив адвоката ОСОБА_3 - ОСОБА_9 про неможливість надати копію довідки-рахунку ААВ 519436 від 16 серпня 2013 року, виданої ТОВ «АВТО-ГРЕЙС» при купівлі транспортного засобу PEUGEOT PARTNER, 2007 року випуску, громадянином ОСОБА_4, у зв'язку зі знищенням її за закінченням терміну зберігання (а. с. 42, т. 2).

Відповідно до копії полісу № АС/4144453 ОСОБА_4 22 серпня 2014 року застрахував свою цивільну-правову відповідальність під час дорожньо-транспортної пригоди, яка може трапитись за участю транспортного засобу марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 39, том 1).

11 жовтня 2016 року ОСОБА_4 продав автомобіль «Peugeot Partner», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, державний номерний знак НОМЕР_1, своєму сину ОСОБА_5, що підтверджується копією договору купівлі-продажу 0541/2016/120355 від 11 жовтня 2016 року (а. с. 48, том 1).

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 4 жовтня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, визнання права власності на автомобіль. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 93860 грн. У мотивувальній частині цього рішення зазначено, що судом встановлено, що вимога позивача визнати за ним право власності на автомобіль «Peugeot Partner», державний номерний знак НОМЕР_1, задоволенню не підлягає, оскільки такий автомібіль є власністю ОСОБА_4, а у судовому засіданні ОСОБА_5 не доведено факт придбання ОСОБА_4 автомобіля за кошти ОСОБА_5 (а. с. 49, том 1).

Згідно з постановою головного державного виконавця Барського районного відділу державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження від 29 листопада 2016 року, на виконання ухвали судді Барського районного суду від 19 вересня 2016 року про забезпечення позову, на автомобіль марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1 та автомобільний причіп «КАМА -500 СЛУЧ» державний номерний знак НОМЕР_7 накладено арешт (а. с. 95, том 1).

Відповідно до інформації регіонального сервісного центру у Вінницькій області від 22 травня 2017 року № 31/2-М-39/аз, транспортний засіб КАМА-500 СЛУЧ, причіп, 2008 року випуску, р. н. НОМЕР_2, зареєстрований за ОСОБА_4, а ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року на нього накладено арешт. Крім того, на підставі виконавчого листа № 125/188/16-ц, виданого Барським РВ ДВС, 7 вересня 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження цього транспортного засобу.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року накладено арешт на транспортний засіб марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, проте на підставі ухвали цього ж суду від 7 жовтня 2016 року арешт було знято. Транспортний засіб був двічі перереєстрований. На даний час власником його є ОСОБА_10 (а. с. 221, том 1).

До цього листа додано копії з облікових карток транспортних засобів, які підтверджують обставини, які у ньому викладені (а. с. 222-227, том 1).

Згідно з мотивувальною частиною рішення Барського районного суду Вінницької області від 17 січня 2017 року ОСОБА_11 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ 1103 08, р. н. НОМЕР_3 дійсним та звільнення автомобіля з-під арешту. Судом встановлено, що спірний договір не був укладений, автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6, дія довіреності яку остання видала ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_12 на користування та розпорядження цим автомобілем закінчилась в 2012 році. Оскільки, ОСОБА_11 права власності на спірний автомобіль не набув, відповідно його права накладенням арешту порушені не були, отже підстави для задоволення позову відсутні (а. с. 245-246, т. 1).

Відповідно до копій накладних та рахунків ОСОБА_5 оплатив ремонт спірного автомобіля «Peugeot Partner» у вересні 2013 року (а. с.1, 2, 3, том 2).

Під час судового засідання 28 серпня 2018 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області задоволено заяву ОСОБА_3 про приєднання до справи доказів (а. с. 15, т. 2) та приєднано її до справи разом з наступними додатками: копією угоди від 29 серпня 2008 року № 1083, відповідно до якої ОСОБА_3 замовила виготовлення металопластикових вікон та дверей на суму 2138 грн (а.с.8 том 2); накладною від 9 жовтня 2017 року про здійснення ОСОБА_3 оплати за металопластикові конструкції в розмірі 4750 грн (а. с. 9, том 2); копією гарантійного талону на пилосос № 000899, згідно з яким останній було придбано 4 березня 2006 року, ціна не вказана (а. с. 10, том 2); квитанцією від 20 жовтня 2013 року на суму 3115 грн про купівлю холодильної камери (а. с. 11, том 2).

З показань свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 у суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали як подружжя з червня 2005 року по грудень 2015 року по АДРЕСА_3, вели спільне господарство, піклувались один про одного, разом проводили вільний час. Під час спільного проживання купили автомобіль «Славуту» в 2007 році та причеп до нього, проте вказаний автомобіль вони пізніше продали та купили бувший у використанні автомобіль «Пежо».

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 визначено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного суд у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 396/746/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення первісного позову у зв'язку з доведенням ОСОБА_3 факту її проживання із ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу в періоди з червня 2005 року по 20 липня 2009 року, та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2013 року, оскільки вони разом проживали по АДРЕСА_3, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, разом проводили вільний час, мали взаємні права і обов'язки та мали спільний бюджет. Водночас, ОСОБА_8, всупереч наведеним нормам права, не спростував доводів ОСОБА_3, заявлених в обґрунтування первісного позову, та не надав до суду належних доказів на підтвердження своїх доводів. Отже, майно, яке було придбано в ці періоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спільною сумісною власністю на підставі статті 74 СК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4. однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу, та, як наслідок, поділу спільної сумісної власності, оскільки вони зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права, ніж допущене судом та до переоцінки доказів, а на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права з огляду на таке.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України встановлено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. ч. 3, 8 ст. 89 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (ч. 9 ст. 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 січня 2018 року відкрито провадження у цій справі та призначено підготовче засідання.

17 травня 2018 року ОСОБА_3 збільшила свої позовні вимоги за первісним позовом від 15 серпня 2016 року.

28 серпня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про приєднання до справи доказів на підтвердження факту придбання майна, яке є предметом розгляду за зустрічним позовом ОСОБА_4 (а. с. 7, т. 2), яка під час судового засідання 28 серпня 2018 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області була задоволена.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а. с. 16, т. 2).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, прийняття від ОСОБА_3 зміненої позовної заяви та додаткових доказів після підготовчого засідання, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючи, що ОСОБА_4 до винесення судом першої інстанції рішення не заперечував проти визначеної ОСОБА_3 вартості спірних автомобіля та причепа, відповідних клопотань про визначення їх вартості шляхом витребування письмових доказів чи призначення експертизи не заявляв, сам таких доказів суду не надав, тому, з огляду на положення ст. ст. 81-84 ЦПК України щодо обов'язку доказування, подання доказів та їх витребування, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що вартість вказаних транспортних засобів нічим не обґрунтована.

Не можна погодитися із доводами апелянта про те, що рішенням Барського районного суду Вінницької області від 4 жовтня 2016 року встановлено, що ОСОБА_4 отримав кошти в сумі 93860 грн від свого сина ОСОБА_5 на придбання спірного автомобіля, оскільки цим рішенням навпаки суд встановив, що не доведено факт придбання ОСОБА_4 автомобіля «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1 за кошти ОСОБА_5 (а. с. 49, том 1).

Крім того, апеляційним судом також враховується те, що згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак посилань на такі порушення норм процесуального права апеляційна скарга не містить, як і не містить посилань на такі порушення, які ч. 3 ст. 376 ЦПК України визначені як обов'язкові для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Згідно з квитанцією про сплату судового збору від 14 жовтня 2018 року (а. с. 61, т. 2) за подання апеляційної скарги на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16 жовтня 2018 року апелянтом сплачено 1013,00 грн судового збору, що не відповідає розміру ставок судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою, визначених Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до п. п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ним було повністю задоволено первісний позов, та в цій частині позивач за зустрічним позовом з ним не погодився.

З огляду на неведені правові норми, розрахунок судового збору, який підлягає сплаті за звернення з цією апеляційною скаргою, слід проводити з урахуванням позовних вимог в частині вирішення яких рішення суду оскаржується.

Підпунктом 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подачу фізичною особою позову майнового характеру судовий збір повинен бути сплачений у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, оскаржуючи рішення суду в частині задоволення первісного позову, апелянт повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1057,20 грн, однак сплатив 1013,00 грн, а тому недоплачену частину судового збору, а саме: 44,20 грн (1057,20 -1013,00) слід стягнути з нього в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_6) в дохід держави (отримувач коштів УК у м. Вінниці /м. Вінниця/22030101, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, рахунок отримувача № 0001, код класифікації доходів бюджету 22030101) 44 грн 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16 жовтня 2018 року.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т.Б. Сало

М.М. Якименко

Текст постанови виготовлено 20 грудня 2018 року.