Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 585/3741/16-ц

провадження № 61-15954св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - служба у справах дітей Роменської районної державної адміністрації Сумської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2017 року у складі суддів: Кононенко О. Ю., Семеній Л. І., Бойка В. Б.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання незаконним утримання дитини на території України, повернення її за постійним місцем проживання.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що він є громадянином Туреччини. Під час його проживання в Україні від фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_8. З 2013 року до липня 2016 року вони разом з дитиною проживали в Туреччині. 12 липня 2016 року виїхали з Турецької Республіки до батьків відповідача в Україну, домовившись з ОСОБА_5 про повернення до Туреччини в серпні 2016 року. Проте, відповідач з дитиною до Туреччини не повернулися й залишилися в Україні. Просив суд визнати незаконним утримання дитини відповідачем на території України та повернути дитину до Туреччини, яка є постійним місцем її проживання.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року у складі судді Глущенко Є. Д. позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено, визнано незаконним утримання на території України неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та вирішено повернути дитину до місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_4; допущено негайне виконання рішення суду в частині повернення дитини до постійного місця проживання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач незаконно утримує дитину на території України, чим порушує права піклування про дитину, що належать позивачу, та враховуючи, що постійним місцем проживання дитини є Турецька Республіка.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2017 року рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання незаконним утримання дитини на території України, повернення її за постійним місцем проживання, стягнуто з позивача на користь відповідача 1212,64 грн компенсації судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване наявністю передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Конвенція ) підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним утримування дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 лютого 2017 року відкрито провадження у даній справі та витребувано з Роменського міськрайонного суду Сумської області зазначену справу.

25 квітня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

03 квітня 2018 року вказана справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та передана судді-доповідачу.

На час розгляду колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційної скарги ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2017 року відзиви не надходили.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що сторони проживали в Україні, перебували у фактичних шлюбних відносинах, і у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_8.

Дитина з моменту народження була зареєстрована за місцем реєстрації матері в АДРЕСА_5 з 13 жовтня 2009 року за адресою: АДРЕСА_6, а з 17 квітня 2013 року по теперішній час в АДРЕСА_2.

З листопада 2013 року сторони з дитиною фактично проживали у Туреччині.

06 листопада 2013 року ОСОБА_8 Республікою Туреччина було видане посвідчення особи та зазначено місце реєстрації: місто Ескішехір району Чіфтелер с. Чатмапинар.

31 жовтня 2014 року 2-й Сімейний суд м. Анталії Турецької Республіки за домовленістю сторін про зміну опікунства прийняв рішення, відповідно до якого дитину передано під опіку батька, а матері дозволено побачення з сином у визначені дні та години, влітку з 20 липня по 20 серпня дитина залишається з нею.

У 2014-2016 роках ОСОБА_8 навчався у Приватній початковій школі Анталья Коньяалти Йєдітепе.

27 травня 2016 року позивач оплатив навчання дитини у Анталійському коледжі на 2016 - 2017 навчальний рік.

У липні 2016 року сторони разом з дитиною приїхали в Україну в с. Рогинці Роменського району Сумської області, проте, у серпні 2016 року відповідач з сином до Туреччини не повернулися, як про це було домовлено з батьком дитини.

З 01 вересня 2016 року ОСОБА_8 навчається у Рогинській загальноосвітній школі, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, є свої друзі, захоплення; проживає разом з матір'ю, яка належно виконує свої обов'язки.

Згідно з висновком судово-психологічного експерта КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни» від 25 листопада 2016 року № 263 ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, досяг такого рівня зрілості, розвитку, при якому може усвідомлювати зовнішню, чуттєву, фактичну сторону спору між батьками щодо його подальшого виховання та висловлювати свою думку вільно й усвідомлено. Дитина прихильна більш до матері та на думку дитини йому комфортніше проживання в Україні разом із матір'ю. Повернення дитини без матері до Туреччини є стресовим фактором і може призвести до змін у психологічному стані дитини.

Спірні правовідносини, що виникають у справах про повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземних держав, до держави їх постійного місця проживання регулюються Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року та Гаазькою Конвенцією.

Конвенція не перешкоджає ніякій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав, пов'язаних з поверненням дитини, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави на основі положень цієї Конвенції (стаття 29 Конвенції).

За наявності обставин, передбачених частиною другою статті 13 Конвенції, суд також може відмовити у поверненні дитини до місця її постійного проживання, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вважав установленими судом першої інстанції обставини про постійне проживання дитини в Турецькій Республіці, незаконне утримування дитини, адже в порушення домовленості батьків дитина у серпні 2016 року до Турецької Республіки не повернулася, у зв'язку з чим порушено право батька на опіку згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала.

Виходячи з того, що дитина досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку, заперечує проти повернення, та що повернення завдасть їй психічної шкоди, апеляційний суд зробив висновок про наявність передбачених Конвенцією підстав для відмови у поверненні дитини. При цьому суд взяв до уваги висновок судово-психологічного експерта КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни» від 25 листопада 2016 року № 263 і не врахував, що цей висновок наданий представником відповідача як письмовий доказ у справі.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі, якщо сторони домовилися про залучення експертами певних осіб, суд повинен призначити їх відповідно до цієї домовленості. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з його висновком, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу. Якщо проведення експертизи доручено спеціалізованій установі, її керівник має право доручити проведення експертизи одному або кільком експертам, створювати комісії з експертів, якщо судом не визначено конкретних експертів, у разі потреби замінювати виконавців експертизи, заявляти клопотання щодо організації проведення досліджень поза межами експертної установи (стаття 143 ЦПК України).

Врахувавши висловлену в суді першої інстанції думку дитини, яка заперечувала проти повернення до Туреччини, та доводи відповідача про те, що повернення дитини завдасть їй психічної шкоди, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив наявність передбачених статтею 13 Конвенції обставин як підстав для відмови у поверненні дитини та їх доведеність відповідними доказами, не надав належної оцінки висновку судово-психологічного експерта КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни» від 25 листопада 2016 року № 263, що наданий суду відповідачем, не роз'яснив сторонам порядок проведення експертизи, передбачений статтями 143 - 147 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, і передчасно дійшов висновку про наявність підстав для неповернення дитини до постійного місця проживання та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6.

Порушення судом норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що згідно пункту 1 частини третьоїстатті 411 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду Сумської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило