Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/231/17
Номер провадження 22-ц/824/681/2018
Головуючий у суді першої інстанції В.П. Гончарук
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
05 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 755/231/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом

ОСОБА_3

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_4

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року ухвалене у складі судді Гончарука В.П. в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва о 12 год. 17 хв., відомості про дату складення повного рішення відсутні,-

в с т а н о в и в :

28 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4 про стягнення боргу, мотивованим тим, що 29.09.2006 та 07.10.2006 відповідач позичив у нього грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США під 3% у місяць. Факт отримання відповідачем грошових коштів у борг та умови виконання зобов'язань (терміни повернення позик) підтверджується двома письмовими розписками відповідача від 29.09.2006 року на суму 10 000 доларів США та 07.10.2006 року на суму 10 000 доларів США, складеними власноруч ОСОБА_4 У розписках відповідач зазначив, що зобов'язується повернути кошти за вимогою позикодавця на протязі 1 року (12 місяців). Вказав, що відповідач всупереч договірним зобов'язанням повністю проценти за позикою не сплатив та позику не повернув, чим порушив умови договорів. Відповідно до розрахунку заборгованості сума боргу за позиками станом на 28.12.2016 складає: 20 000 доларів США - сума основного боргу, 60 303, 88 доларів США - залишок невиплачених процентів за користування позиками на рівні 3% у місяць; 5 540, 98 доларів США -3% річних від прострочених сум, а всього 85 844, 86 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 28.12.2016 складає 2 263 349,35 грн. А тому просив суд стягнути з відповідача на його користь зазначену загальну суму боргу та судові витрати у розмірі 6 890,00 грн.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_3 із зустрічною позовною заявою про встановлення нікчемності договорів позики, посилаючись на те, що укладаючи договори позики сторони не встановлювали грошовий еквівалент іноземної валюти, а використали саме іноземну валюту. Тобто, уклали договір щодо іноземної валюти між двома фізичними особами - не підприємцями без будь - якої ліцензії. А тому у відповідності до ч.2 ст. 228 ЦК України вважає, що такі договори є нікчемними. Просив суд встановити нікчемність договорів позики укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 29.09.2006 на суму 10 000 доларів США та 07.10.2006 на суму 10 000 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання нікчемними договорів позики відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ненадання оцінки показам свідків, не вирішення питання щодо поновлення позовної давності, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні його позову не надав належну оцінку фактичним обставинам справи, помилково дійшов висновку щодо пропуску ним позовної давності. Суд не взяв до уваги те, що відповідач визнав свої боргові зобов'язання за договорами позики, що підтверджується аудіо записом судового засідання від 21.11.2016 у справі №755/21936/15-ц, частковим погашенням відповідачем боргу за вказаними зобов'язаннями, а тому строк позовної давності було перервано. Суд не надав оцінку показам свідків, які були допитані у судовому засіданні. Суд не розглянув клопотання про поновлення позовної давності та не надав оцінку кожному аргументу наведеному у клопотанні.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення зустрічного позову.

В обґрунтування зазначив, що суд помилково дійшов висновку про те, що сторонами дотримана форма договору позики і отримання ліцензії на здійснення позики в іноземній валюті не потрібне, а тому вважав відсутніми підстави для визнання договорів позики нікчемними. Суд не взяв до уваги ту обставину, що сторони договорів позики не встановлювали грошовий еквівалент у іноземній валюті, а використали саме іноземну валюту (долари США) як валюту договору позики, що суперечить нормам чинного закону. Суд зробив невірний висновок, що передача коштів за договором позики не є засобом платежу.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу позивача та просили задовольнити її з викладених підстав. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечували, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 у судове засідання 05.12.2018 року не з'явилися. Представник відповідача про час, дату та місце розгляду справи повідомлений під розписку, тобто належним чином. Відповідачу судова повістка - повідомлення направлялася у відповідності до вимог закону. Повідомлення представника сторони про час та місце судового засідання свідчить про повідомлення належним чином і самої сторони про час та місце судового засідання. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від цих осіб не надходило.

З урахування зазначеного, суд розцінив причини неявки відповідача та його представника в судове засідання, як неповажні та дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представника з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін (їх представників), перевіривши доводи апеляційних скарг позивача та відповідача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.09.2006 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у борг 10 000 доларів США строком на 1 рік (12 місяців) зі сплатою 3% у місяць за користування коштами, що підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 29.09.2006 року (а.с.6).

07.10.2006 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у борг 10 000 доларів США строком на 1 рік (12 місяців) зі сплатою 3% у місяць за користування коштами, що підтверджується борговою розпискою від 07.10.2006 року (а.с.7).

До 2016 року ОСОБА_4 здійснював неодноразову сплату ОСОБА_3 грошових коштів за вказаними договорами позики, а всього було сплачено 94 400,00 грн., що складає 13 380 доларів США.

Як пояснив суду ОСОБА_3, частина вказаних коштів поверталася йому позичальником у вигляді готівки, а частина на його банківський рахунок. Зазначене підтверджується виписками з АТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку ОСОБА_3 за 08.09.2016, 11.11.2016, 10.12.2016 (а.с.99-100,102).

Як зазначає позивач, з 07.11.2006 року по 23.12.2007 року ОСОБА_4 сплачував регулярно суму процентів за позиками у розмірі 3% щомісячно у сумі 3 000, 00 грн., що було на той час еквівалентно 600 доларам США (по курсу встановленим сторонами за домовленістю). Починаючи з 18.03.2008 року позичальник здійснював нерегулярні часткові виплати процентів за позиками: 18.03.2008 - 2500, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 500 доларів США); 14.05.2008 - 1000,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 200 доларів США); 31.12.2009 - 2600, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 325 доларів США); 16.04.2010 - 4000,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 500 доларів США); 18.05.2010- 800,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 100 доларів США); 29.06.2010 -1200, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 150 доларів США); 27.09. 2010 - 1600,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 200 доларів США); 05.06.2011 - 3200, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 400 доларів США); 17.03.2012 - 1000, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 125 доларів США); 06.04.2012 - 4000, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 500 доларів США); 08.08.2012 - 3200, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 400 доларів США); 20.02.2013 - 2400,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 300 доларів США); 17.05.2013 - 2400, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 300 доларів США); 07.09.2015 - 4000, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 200 доларів США); 20.11.2015 - 4000, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 200 доларів США); 15.06.2016 - 4000, 00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 160 доларів США); 08.09.2016 - 2500,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 100 доларів США); 11.10.2016 - 2000,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 80 доларів США); 11.11.2016 - 2000,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 80 доларів США); 10.12.2016 - 4000,00 грн. (по курсу, встановленим за домовленістю складало 160 доларів США).

Всього ОСОБА_4 було повернуто за борговими зобов'язаннями 94 400,00 грн., що складає 13 380 доларів США.

Як вбачається із матеріалів справи, останній переказ грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_3, ОСОБА_4 здійснив 10.12.2016 року, що підтверджується вищезазначеною випискою АТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку ОСОБА_3

В судовому засіданні 07.11.2018 року представник ОСОБА_4 пояснила суду, що вказані перекази грошей пов'язані с іншими відносинами між сторонами та не пов'язані з вказаними договорами позики. Представник не змогла пояснити суду, з якими саме правовідносинами пов'язаний перерахунок коштів ОСОБА_4 на рахунок ОСОБА_3, а тому в наступне судове засідання (на 05.12.2018) суд викликав ОСОБА_4 для дачі особистих пояснень з цього питання, але як ОСОБА_4, так і його представник в судове засідання 05.12.2018 року не з'явились, причини неявки суду не повідомили. За таких обставин, відповідачем не було спростовано твердження позивача про те, що грошові кошти на його картковий рахунок переказувались ОСОБА_4 саме за вказаними договорами позик.

Так, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, після укладення цього договору та передачі грошових коштів всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Згідно частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З аналізу цієї норми матеріального права слідує, що вона пов'язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов'язаного суб'єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб'єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб'єкта.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Позивач пояснював суду, що грошові перекази на його картковий рахунок здійснені 15.06.2016 року, 11.10.2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 07.09.2013 року вчинялись вказаними особами за вказівками ОСОБА_4 саме за договорами позики. На підтвердження цих обставин ОСОБА_3 зазначав, що зазначені особи взаємопов'язані, так ОСОБА_8 є керівником ТОВ &q?ми;Інвестпромгруп Континент&q?х ;, засновниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і саме за проханням ОСОБА_4 вказані особи переказували йому грошові кошти (а.с.101,103,104,105-106). Відповідач не спростував зазначених обставин, а тому суд дійшов висновку про те, що вказані грошові кошти було перераховано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на картковий рахунок позивача саме за договорами позики укладеними між сторонами по даній справі.

ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здійснювали платежі за грошовими зобов'язаннями ОСОБА_4 по договорам позики по грудень 2016 року, що є підставою, передбаченою частиною першою статті 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності. А тому висновок суду першої інстанції про те, що позивачем було пропущено позовну давність є помилковим. Суд невірно вважав, що позовні вимоги про стягнення боргу не підлягають задоволенню з цих підстав, такий висновок суду суперечить зазначеним нормам закону та встановленим обставинам справи. Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_4 та інші особи здійснювали дії з виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 саме за договорами позики від 29.09.2006 та від 07.10.2006 в межах загальної позовної давності, у зв'язку з чим відбулося переривання позовної давності. Доказів того, що позичальником поверталися кошти позикодавцю за іншими борговими зобов'язаннями перед ним, ОСОБА_4 у розпорядження суду не надав. Такі докази відсутні у матеріалах справи.

Разом з тим, зважаючи на те, що сторони в письмовій формі (формі укладення договорів позики) не продовжили їх строк, що є обов'язковим в силу статті 654 ЦК України, тому відсоткова ставка у розмірі 3 % на місяць не може застосовуватись поза межами строку договорів.

Таким чином, вирішуючи питання щодо розміру боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Згідно договорів позики від 29.09.2006 та від 07.10.2006 року сума позики за кожним 10 000 доларів США, сума запозичених коштів склала 20 000 доларів США.

Із договорів вбачається, що строк їх дії 1 рік (12 місяців), тобто до 29.09.2007 та 07.10.2007 відповідно. Відтак, умова договорів щодо сплати позичальником 3% на місяць за користування позикою діє за кожним із договорів в межах строку його дії, тобто 1 рік (12 місяців). З урахуванням зазначеного 3% на місяць за договорами позики підлягали сплаті у розмірі 300 доларів США, що за рік складало 3600 доларів США. Таким чином позичальник повинен був сплатити 3% на місяць за обома договорами загальним розміром у сумі 7 200 доларів США (10 000$: 100 х 3% = 300$ х 12 = 3600$ + 3600$ = 7200$).

Як зазначає ОСОБА_3, ОСОБА_4 повернув йому за борговими зобов'язаннями за вказаними договорами позики 13 380 доларів США. Зазначене не спростовано стороною відповідача за первісним позовом. Доказів того, що вказані кошти були сплачені ОСОБА_3 у рахунок інших грошових зобов'язань ОСОБА_4 у розпорядження суду не надано. За таких обставин, колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_4 про те, що він сплачував ОСОБА_3 грошові кошти за іншими відносинами, та враховуючи твердження позивача про те, що ОСОБА_4 повернув йому 13 380 доларів США за договорами позики від 29.09.2006 та 07.10.2006 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягає сума еквівалентна 13 820 доларів США (10 000 (сума позики за договором від 29.09.2006) + 10 000 (сума позики за договором від 07.10.2006) + 7 200 (3% на місяць за договорами позики в межах строку їх дії 1 рік) - 13 380 (сума повернутих коштів за договорами позики), що складає 386 545, 40 грн. (згідно курсу НБУ на день ухвалення судового рішення апеляційною інстанцією 1дол.США =27,98 грн.)

Крім того, ОСОБА_3 просив суд стягнути з боржника три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Так, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Встановивши, що ОСОБА_4 отримавши від позивача позику, не повернув вчасно борг, колегія суддів вважає, що такі вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності. А тому стягненню з боржника три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання підлягають у межах позовної давності, тобто за три роки, що передували даті звернення із позовом про стягнення боргу до суду, за період з 28.12.2013 року по 28.12.2016 року.

Так, три проценти річних від простроченої суми боргу 13 820 доларів США за період з 28.12.2013 року по 28.12.2016 року, загалом за 1096 днів (3 дні 2013 року + 365 днів 2014 року + 365 днів 2015 року + 363 дні 2016 року = 1096 днів), складають 1 244,94 доларів США, що еквівалентно 34 820, 97 грн. згідно курсу НБУ на день ухвалення судового рішення апеляційною інстанцією (13 820 х 3% : 365 :100 х 1096).

Отже, колегія суддів з урахуванням встановлених обставин справи, вважає, що суд у своєму рішенні не навів достатні мотиви на підставі яких дійшов висновку про відмову у задоволенні первісний позовних вимог ОСОБА_3, а тому апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 у тому, що вказані договори позики є нікчемними оскільки сторони при їх укладенні не встановили грошовий еквівалент іноземної валюти, а використали саме іноземну валюту (долари США) як валюту договору, та те, що у позикодавця відсутня ліцензія на здійснення позики в іноземній валюті, колегія суддів оцінює критично та відхиляє.

Суд вірно вважав, що відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті надано сторонам положеннями статті 524 ЦК України. Зокрема, суд вірно вважав, що передача коштів у позику не є засобом платежу або застави, а тому відсутня необхідність в отриманні індивідуальної ліцензії на здійснення позики в іноземній валюті.

Отже, висновок суду першої інстанції в цій частині є законним, обґрунтованим та таким, що повністю узгоджується із матеріалами справи та відповідає нормам матеріального права.

Крім того, відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції у тому, що укладаючи договори позики сторонами було дотримано зазначених вимог закону, підстав для визнання нікчемними цих договорів судом не встановлено. Таких підстав не вбачає і суд апеляційної інстанції.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів на підтвердження нікчемності укладених між позивачем та відповідачем договорів позики у розпорядження суду не надано. Відповідач ОСОБА_4 не надав суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що позивачем було порушено діючі норми закону при укладенні оспорюваних договорів позики, такі твердження лише є припущеннями, а тому суд вірно не вбачав визначених законом підстав для задоволення зустрічного позову.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 зводяться до підстав викладених ним у позовній заяві. Такі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, їм надано належну оцінку та обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 є законним та обґрунтованим. Суд в цій частині повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правільну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що обґрунтовано не вбачав підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 про визнання оспорюваних договорів позики нікчемними.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення поданого ним зустрічного позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання нікчемними договорів позики.

З урахуванням викладеного апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу з наведених вище підстав. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення нікчемності договорів позики суд залишає без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду та подачу апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 10 534, 15 грн., з яких 4 213, 66 грн. - за подачу позову до суду, 6 320,49 грн. - за подачу апеляційної скарги на рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) борг за договорами позики у сумі 386 545, 40 грн. (що відповідає 13 820 доларів США) та три проценти річних за порушення грошових зобов'язань у сумі 34 820 грн. 97 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 10 534, 15 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

Л.Д.Махлай

О.І.Шкоріна