Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1324/18

Номер провадження: 2/511/563/18

12 грудня 2018 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванової О. В.,

при секретарі Кирилової І.В.

за участю:

законного представника в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Виноградарська сільська рада Роздільнянського району Одеської області та її виконавчий комітет про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, звернулася до суду в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з зазначеним позовом, та просить винести рішення, яким: визнати відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартири № 13, що розташована за адресою по вул. Виноградна (бувша Кірова), 1-а, в с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області, яка належить на праві особистої приватної власності малолітньому ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (сину позивача та відповідача). Представник позивача зазначає, що через наявність реєстрації відповідача саме в цій квартирі, вона з дитиною зазнають певні незручності, змушені надміру сплачувати комунальні послуги, тощо. У добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач відмовляється, на телефонні дзвінки не відповідає з 2015 року. Реєстрація відповідача перешкоджає їй з малолітньою дитиною користуватися та розпоряджатися майном, тому вона змушена звернутися до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 26.06.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не зявилася про день та час слухання справи була сповіщена належним чином. 20.09.2018 року через канцелярію суду від неї надійшла заява, в якій вона наполягала на задоволенні своїх позовних вимог, вважала, що можливо призначити справу до розгляду по суті, оскільки більш ніяких клопотань у неї немає, провести підготовче судове засідання за її відсутністю.(а.с.39).

Відповідач в підготовче судове засідання не зявився, повідомлялася належним чином про дату та час судового засідання, відзив на позовну заяву не подав, за місцем реєстрації не проживає, що підтверджується, як довідкою Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області так і поштовими повідомленнями, які наявні в матеріалах справи. У відкрите судове засідання 12.12.2018 року відповідач також не зявився, був сповіщений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.58;60). Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у судові засідання. Після чого про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на офіційному веб - порталі судової влади України.

Відповідно до ст. 128 ч. 11 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, отже враховуючи, що судом були виконанні вимоги ч.11ст.128 ЦПК України, суд вважає його таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та визнає його неявку з неповажних причин.(а.с.47; 59).

Третя особа Виноградарська сільська рада Роздільнянського району Одеської області про розгляд справи повідомлені належним чином, в судове засідання свого представника не направили, надіслали лист з проханням розглянути справу у відсутність їх представника, винести рішення відповідно до діючого законодавства України.(а.с.61).

20.09.2018 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до розгляду по суті.(а.с.41).

ОСОБА_2М у відкритому судовому засіданні суду пояснила, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 2007 року по 2015 рік, який було розірвано заочним рішенням 28.10.2015 року. Від шлюбу 26.10.2009 року у сторін народився син ОСОБА_1. Відповідно до Договору дарування від 06.12.2017 року вона та відповідач як мати та батько дитини подарували сину по ? частки кожний однокімнатної квартири за №13 по вул. Виноградна (бувша Кірова), №1-а, в с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області. Після того як шлюб між нею та чоловіком був розірваний, з 2015 року в квартирі відповідач не проживає, його місце знаходження нікому невідомо, він не спілкується з сином, не приймає участі в його вихованні. Питання, щодо позбавлення його батьківських прав нею не ставилося, тому відсутній висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав. На сьогоднішній день їй відомо, що у відповідача багато боргів, що створює певні перешкоди їй та сину. Відповідач вже три роки не проживає за місцем реєстрації, що також може підтвердити свідок. Діє вона в інтересах виключно малолітнього сина, позовні вимоги підтримала наполягала на їх задоволенні.

Допитаний свідок в судовому засіданні Солошенко ОСОБА_4 суду пояснила, що вона являється сусідкою позивача та відповідача по справі вже на протязі 7-8 років. Їй відомо, що відповідач зник раптово приблизно з 23.08.2015 року, в той же час його звільнили з роботи за прогули. Оскільки, вона іноді один два рази на місяць заходить в гості до позивача то жодного разу не бачила в будинку відповідача, підтвердила, що дитиною він не займається, та не приймає участі у вихованні сина. Чи є в квартирі особисті речі відповідача, їй не відомо.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, на обґрунтування позовних вимог позивач надала наступні документи: свідоцтво про народження ОСОБА_1, де відповідач записаний як батько дитиниі.(а.с.4); Договір Дарування від 06.12.2017 року, серії НМХ 570949 відповідно до якого малолітній ОСОБА_1 являється власником однокімнатної квартири.(а.с.5-7; 9-11); Витяги, які підтверджують реєстрацію договорів дарування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно(а.с.8;12); технічний паспорт на квартиру, але досі не переоформлений на власника.(а.с.13-14); копія заочного рішення про розірвання шлюбу між сторонами від 28.10.2015 року(а.с.15).

При цьому, вказані копії засвідчені не належним чином, а оригінали вказаних документів, суду надані не були.

Суд вважає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому, порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Тому, суд вважає, що вказані документи не можуть бути визнані судом допустимими, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові ВС/КГС у справі № 904/8549/17 від 11 липня 2018 р., у відповідності до якої Верховний Суд підкреслив, що хоча ксерокопії документів і можна вважати належними доказами, проте вони не можуть бути допустимими, оскільки у випадках передбачених законодавством певні обставини справи повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Згідно вказаної думки ВС зазначив, що відповідно до ст. 77 ГПК України та ст. 91 ГПК України для того щоб бути допустимим доказом будь який документ повинен бути залучений до матеріалів справи або в оригіналі або із відміткою про засвідчення копії документа, яка складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Крім того, при вирішенні питання про втрату права користування житлом у даному випадку з'ясуванню підлягає як термін відсутності особи, так і поважність причин такої відсутності, наявність родинних звязків тощо.

Так, на обґрунтування позовних вимог в частині не проживання відповідача за вказаною адресою 3 роки, суду надана єдина довідка Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_3 за адресою: с. Виноградар, вул. Виноградна(колишня Кірова), 1а, кв. 13 з 2015 року не проживає.(а.с.16).

Але, суд вважає, що вказані документи, без всієї іншої сукупності доказів, до уваги судом не можуть бути прийняті, з огляду на наступне.

Належність та допустимість доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення обєктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

При цьому, суд звертає увагу, що в матеріалах справи взагалі відсутні докази факту не проживання відповідача за місцем реєстрації, отже жодного разу не був складений Акт обстеження житла, який міг би свідчити про відсутність відповідача за місцем реєстрації певний період, натомість надана одна довідка. При цьому ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що відповідальні особи сільради, які складали вказану довідку, вказане підтвердили, оскільки всім відомо, що відповідач не проживає за вказаною адресою, але до неї додому вони приходили.

Тому суд вважає, що вказана довідка, надана позивачем щодо не проживання відповідача у спірній квартирі є неналежним доказом, оскільки вона не містить інформацію саме з якого часу не проживає відповідач та не містить інформації про наявність чи відсутність майна відповідача на спірній житловій площі.

Таким чином, суд вважає, що довідка сільської ради не підтверджує безспірно відсутність відповідача в зазначеній квартирі понад один рік.

Суд вважає, що пояснення свідка, без всієї іншої сукупності доказів, не може бути підставою для задоволення позову за даних умов, оскільки остання пояснила, що відповідач дійсно не проживає, але чи є його речі за місцем реєстрації чи ні, пояснити не змогла, що не можу беззаперечно вказувати на втрату права на користуванням приміщенням.

Також, судовим розглядом встановлено, що відповідач є батьком позивача, що в будь-якому випадку не може бути розцінено як той факт, що батько є колишнім членом сімї власника майна.

Оскільки право членів сім'ї власника майна користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, і тільки із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, тому відповідач в даному випадку не втратив вказаного права.

Наведену правову позицію було сформовано ще в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Також суд звертає увагу, що пояснення представника позивача про те, що їй не відомо де знаходиться відповідач, оскільки останній три роки не проживає за вказаною адресою спростовується і самим договором дарування, у відповідності до якого як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 разом в грудні 2017 року подарували частки свого майна неповнолітньому сину (а.с. 5-7) та витягом з реєстру, який наданий суду (а.с.8) про те, що останній був сформований на підставі заяви відповідача.

Крім того, суд вважає, що позивачем також не доведено наявність будь-яких обставин, що свідчать про наявні перешкод у позивача в користуванні власністю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач, звертаючись до суду з даним позовом, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У пункті 38 постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року N 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони непов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням, володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі "Руїз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі "Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А N 274).

Враховуючи, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження своїх всіх вимог та існування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог не надано; жодного клопотання під час судового розгляду позивачем та представником не заявлялося, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12,13,76,77,78,80,81,228,258 ,259,263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог за позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Виноградарська сільська рада Роздільнянського району Одеської області та її виконавчий комітет про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до п.п. 15.2, 15.5 Перехідних положень до Закону України № 2147-VШ від 03.10.2017р. скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що можуть бути предметом судового розгляду; апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 20.12.2018 року.

Суддя: О. В. Іванова