Справа № 153/503/17
Провадження № 22-ц/772/1830/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Любинецька-Онілова А. Г.
Доповідач: Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 рокуСправа № 153/503/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач), суддів: Шемети Т.М., Зайцева А.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3,

представник відповідача - адвокат ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Любинецької-Онілової А.Г. (дата складання повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення), -

постановив:

25 квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 згідно з якою, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просила:

1)виділити їй у натурі частку із майна, що є у спільній частковій власності сторін - жилого будинку із господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1, зокрема:

-жилу кімнату 1 - 3 (пл.10,2 кв.м.),

-жилу кімнату 1 - 4 (пл.15,4 кв.м.),

-коридор 1 - 1 (пл.4,8 кв.м.),

-кухню 1 - 9 (пл.13,9 кв.м.),

-ванну кімнату 1 - 8 (пл.3,3 кв.м.),

-підвал А - 1 (пл.18,5 кв.м.),

-підвал А - 3 (пл.10,8 кв.м.),

-підвал а - 1 (пл.3,6 кв.м.),

-прибудову А - 2 (пл.19,6 кв.м.),

-веранду а (пл.17,6 кв.м.),

-ворота з хвірткою - 1,

-ворота - 2,

-земельну ділянку, розміром 0,0386 га;

2)виділити ОСОБА_3 із того ж майна:

-жилу кімнату 1 - 6 (пл.14,3 кв.м.),

-жилу кімнату 1-7 (пл.12.0 кв.м.),

-гараж В (пл.23,3 кв.м.),

-сарай Б (пл.22,1 кв.м.),

-земельну ділянку, розміром 0,0386 га;

3)залишити в загальному користуванні наступні споруди:

-огорожу - 3,

-сітку металеву - 4,

-криницю - 5;

4)зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а саме: частиною жилого будинку, будівель та господарських споруд, а також спорудами, що залишаються в загальному користуванні та частиною земельної ділянки.

5)стягнути з ОСОБА_3 понесені нею витрати по справі.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 травня 2014 року жилий будинок, господарські будівлі і споруди, а також земельна ділянка, площею 0,0772 га, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1, визнані спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вказане спільне майно поділено між ними в рівних частках.

Однак, ОСОБА_3, не дивлячись на те, що вона вклала значні кошти в ремонт частини будинку, не дає можливості користуватись жилим будинком, господарськими будівлями і спорудами, земельною ділянкою, у зв'язку з чим вона була змушена змінити місце проживання.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, виділено ОСОБА_2 у натурі частку із майна, що є у спільній частковій власності та знаходиться по АДРЕСА_1, а саме:

-жилу кімнату 1 - 3 (пл.10,2 кв.м.),

-жилу кімнату 1 - 4 (пл.15,4 кв.м.),

-коридор 1 - 1 (пл.4,8 кв.м.),

-коридор 1 - 2 (пл.5,4 кв.м.),

-кухню 1 - 9 (пл.13,9 кв.м.),

-ванну кімнату 1 - 8 (пл.3,3 кв.м.),

тобто 25,6 кв.м. жилої площі, 49,7 кв.м. загальної площі жилого будинку;

-підвал А - 1 (пл.18,5 кв.м.),

-підвал А - 3 (пл.10,8 кв.м.),

-підвал а - 1 (пл.3,6 кв.м.),

загальною площею 32,9 кв.м.;

-прибудову А - 2 (пл.19,6 кв.м.),

-веранду а (пл.17,6 кв.м.),

загальною площею 37,2 кв.м.;

-ворота з хвірткою - 1,

-ворота - 2,

-земельну ділянку, розміром 0,0386 га.

Виділено ОСОБА_3 у натурі частку із майна, а саме:

-жилу кімнату 1 - 6 (пл.14,3 кв.м.),

-жилу кімнату 1 - 7 (пл.12.0 кв.м.),

загальною житловою площею 26,3 кв.м.;

-гараж В (пл.23,3 кв.м.),

-сарай Б (пл.22,1 кв.м.),

загальною площею 45,4 кв.м.,

-вбиральню Г,

-земельну ділянку, розміром 0,0386 га.

Залишено в загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступні споруди:

-огорожу - 3,

-сітку металеву - 4,

-криницю - 5.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядження своїм майном, а саме: частиною жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також спорудами, що залишаються в загальному користуванні та частиною земельної ділянки.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення в частині вимог про виділення частки із майна, що є у спільній власності мотивоване тим, що рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 травня 2017 року жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1, а також земельна ділянка площею 0,0772 га були розділені між сторонами в рівних часках та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину жилого будинку та 1/2 частину земельної ділянки. Заявлена позивачкою до виділу частка майна в натурі, з урахуванням розміру площі частини жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки, становить половину всієї площі і не порушує прав відповідача.

Щодо вимог про усунення перешкод в користуванні частиною майна, що виділена позивачці суд виходив із того, що вона, як власник цього майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні та розпорядженні ним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив скасувати це рішення та ухвалити нове про залишення позовної заяви без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, без повідомлення належним чином про дату, час і місце засідання суду. При виділенні частки з нерухомого майна не з'ясував його вартості та, відповідно, вартості частки сторін, не перевірив технічної можливості поділу цього майна за запропонованим позивачкою варіантом.

23 серпня 2018 року ОСОБА_2 подала заперечення на апеляційну скаргу, за яким заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважала, що суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для справи, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Частиною першою статті 351 ЦПК України визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди , у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, справа підлягає апеляційному розгляду Апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Ямпільський районний суд Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частини перша та друга статті 367 ЦПК України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 травня 2014 року визнано жилий будинок, господарські будівлі і споруди (жилий будинок літ. «А» заг.пл. 99,5 кв.м., жилою площею 51,9 кв.м., сарай «Б», гараж «В», вбиральню «Г», огорожу 1-4, криницю 5), земельну ділянку, площею 0,0772 га, яка призначена для будівництві та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, земельної ділянки, площею 0,0772 га.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39045610 від 15 червня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/2 частку жилого будинку, а саме: А - жилий будинок, Б - сарай, В - гараж, Г - вбиральня, 1-4 - огорожа, 5 - криниця, загальною площею 99, 5 кв.м., жилою площею 51, 9 кв.м. (а. с. 10).

За змістом частин першої, другої статті 364 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого чинною на момент розгляду справи постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року (далі Інструкція).

Отже, питання про відповідність поділу в натурі нерухомого майна між кількома співвласниками вимогам будівельних норм і правил має передувати такому поділу.

У відповідності до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин першої - четвертої статті 102 ЦПК України дослідження обставин, які входять до предмету доказування та встановлення яких потребує спеціальних знань здійснюється на підставі висновку експерта - докладного опису проведеного експертом дослідження, зробленого у результаті нього висновку та обґрунтування відповідей на запитання, постановлених експертові, складених у порядку, визначеному законодавством, який викладається у письмовій формі і може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Якщо для засування обставин, що мають значення для справи, необхідно спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань, експертизу призначає суд (частина перша статті 103 ЦПК України).

Проте, всупереч зазначеним вимогам процесуального законодавства позивачка не надала доказів відповідності, запропонованого нею варіанту поділу житлового будинку, господарських будівель і споруд чинним будівельним нормам і технічної можливості такого поділу.

Суд першої інстанції взагалі не з'ясував чи виділені співвласником приміщення є ізольованим один від одного, мають окремі входи, окремі системи життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто чи може в результаті такого поділу бути зареєстроване право на виділену кожній із сторін частину будинку як на окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні частини першої статті 181 ЦК України.

При цьому, з огляду на приписи частини другої статті 78 ЦПК України, за якою обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, апеляційний суд звертає увагу, що поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) в окремі об'єкти в силу приписів пунктів 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції, здійснюється виключно на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу), зокрема за результатами проведеної стороною (сторонами) або за ухвалою суду будівельно-технічної експертизи.

Щодо поділу земельної ділянки, то суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 79 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Згідно з частинами першою, другою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Частиною шостою, дев'ятою цієї статті встановлено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, враховуючи процесуальний обов'язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачка зобов'язана була надати суду відповідні докази, які б визначали межі земельних ділянок, які утворюються внаслідок поділу раніше сформованої земельної ділянки відповідно до часток жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, що виділяються кожному із співвласників, зокрема шляхом проведення земельно-технічної експертизи.

Однак суд першої інстанції цього до уваги не взяв. Вимогу про поділ земельної ділянки між співвласниками залишив фактично не вирішеною, зазначивши у резолютивній частині рішення виключно площу земельних ділянок, які виділяються кожному із співвласників.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Такі ж гарантії захисту права власності на земельну ділянку встановлено частиною другою статті 152 ЗК України.

Оскільки позивачка не надала доказів, на підставі яких суд міг виділити їй частину жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також земельної ділянки як окремого об'єкту нерухомості, то й підстав усувати перешкоди у користуванні і володінні цим майном (окремим, виділеним позивачці об'єктом) суд не мав.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у справі відсутні будь-які докази щодо перешкоджання відповідачем у здійсненні права володіння та розпорядження позивачкою спірним майном як його співвласником, а рішення суду не містить посилання на обставини, що вказують на вчинення ОСОБА_3 перешкод ОСОБА_2 у здійсненні її права власності на спірне майно та способу захисту цього права.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Однак, суд першої інстанції не дотримався вимог щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи не дотримався.

Як видно з матеріалів справи зворотні повідомлення про вручення судових повісток ОСОБА_5 про виклик в судові засідання 02 листопада 2017 року, 12 грудня 2017 року, 06 лютого 2018, 27 березня 2018 року та 03 травня 2018 року повертались без його підпису, а на поштовому конверті з повідомленням про виклик в судове засідання 03 травня 2018 року зазначено причину не вручення - через тимчасову відсутність за місцем проживання.

Згідно з пунктом 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, є днем вручення судової повістки, лише за умови, що таке місце проживання чи перебування особи було зазначено самою особою.

Проте, зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 було повідомлене суду позивачкою ОСОБА_2, а тому суд не мав підстав вважати його належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання.

Таким чином, порушення норм процесуального права, зокрема розгляд судом справи за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, є безумовною самостійною підставою для скасування рішення відповідно пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 377 ЦПК судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частина перша статті 257 ЦПК України визначає виключний перелік обставин, за якими суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, зокрема якщо: 1) позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи; 3) належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи; 4) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду; 6) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 7) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява; 8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк; 9) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору; 10) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду; 11) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; 12) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Проте, апеляційна скарга не містить посилання на жодну з цих обставин, а тому підстав для задоволення вимоги апеляційної скарги про залишення позову без розгляду немає.

Натомість, з огляду встановлені апеляційним судом обставини, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в позові через недоведеність позовних вимог.

При цьому, враховуючи доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що відповідає зазначеним статтею 376 ЦПК України підставам для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, суд апеляційної інстанції не вважає таке вирішення апеляційної скарги порушенням встановленого статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 вересня 2018 року.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т.М. Шемета

/підпис/ А.Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк