Справа № 362/5309/17 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/2870/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 12.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Сушко Л.П., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря судового засідання - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти (аліменти) на утримання малолітній дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 50 % усіх його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до повноліття дітей.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 1 червня 2010 року вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають чотирьох дітей. На даний час вона з дітьми проживають окремо від відповідача, останній матеріальну допомогу на утримання дітей добровільно не надає, хоча має можливість як особа, яка отримує регулярний заробіток, забезпечувати дитям належну підтримку у вигляді аліментів у частці від свого доходу.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти (аліменти) на утримання малолітній дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 50 % усіх доходів відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до повноліття дітей. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з'ясування обставин, що мають значення справи, і порушення норм процесуального права, проігнорувавши утримання найменшої дитини.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що вони з позивачем мають п'ятеро дітей, з яких двоє спільні, одну доньку дружини від попереднього шлюбу він усиновив, одну дитину вони всиновили разом, а ще одну дитину він усиновив за згодою дружини. Після фактичного припинення шлюбних відносин позивач викрала четверо дітей, приховує їх місце проживання та не допускає його до спілкування з ними. З ним залишився проживати найменший син, який за віком не ходить до школи. На розгляді суду перебуває справа про визначення місця проживання дітей, а тому питання стягнення аліментів вирішено передчасно.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, з 1 червня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають чотирьох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

На даний час діти проживають разом з матір'ю та перебувають на її утриманні.

У зв'язку з фактичним припиненням подружніх відносин, відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання дітей не надає, хоча останні потребують його матеріальної підтримки.

Відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, працює у ТОВ «ЛЕВІ9 Україна» програмістом та отримує регулярний дохід.

Крім того, судом встановлено, що між сторонами існує судовий спір щодо визначення місця проживання указаних вище дітей.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що четверо малолітніх дітей сторін проживають та фактично знаходиться на утримані позивача, тому вона має передбачене законом право на їх утримання, а відповідач спроможний надати таке утримання у розмірі 50 від усіх видів заробітку (доходу).

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, встановивши ту обставину, що в сторін є малолітні діти, які проживають з позивачем та фактично знаходиться на її утриманні, а відповідач є особою працездатного віку без розумових та фізичних вад, має регулярний дохід і спроможний надати матеріальну допомогу на належному рівні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності покладення на нього аліментного зобов'язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у розмірі 50 % (1/2) частини усіх видів своїх доходів (заробітку) на користь позивача.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов'язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Виходячи з вищевикладеного, та обставина, що між сторонами існує судовий спір щодо визначення місця проживання дітей не зумовлює прийняття відмови у стягненні аліментів з відповідача на користь позивача, оскільки діти до вирішення справи проживають з матір'ю та потребують допомоги батька, а у випадку ухвалення рішення на користь відповідача, останній не позбавлений можливості на звернення до суду з позовом про припинення стягнення аліментів.

У той же час, якщо у сторін є ще одна малолітня дитина, яка залишилася проживати з відповідачем, у випадку невиконання позивачем своїх батьківських обов'язків по її утриманні, ОСОБА_2 має передбачене законом право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів, яким він не скористався в межах даної справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

В.О. Фінагеєв