ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-з/753/54/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2018 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Вовк Є.І., вивчивши матеріали справи за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову (з заявою представника ОСОБА_3 щодо зустрічного забезпечення),

Встановив:

До Дарницького районного суду м. Києва надійшла вказана заява про забезпечення позову щодо накладення арешту на будинок, земельну ділянку, а також з вимогою щодо заборони вчиняти дії (з заявою представника ОСОБА_3 щодо зустрічного забезпечення), з повідомленням щодо осіб (за ймовірним позовом) "які можуть отримати статус відповідача" ПАТ "Банк Форум" та ОСОБА_4.

Проте, з положень ч.5 ст.151 ЦПК України вбачається, що до заяви про забезпечення позову має бути додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому розмірі - 352 грн. 40 коп. - згідно з Законом України «Про судовий збір» саме за подання заяви про забезпечення позову, проте до суду не надано документу та обґрунтування на підтвердження сплати судового збору за подання заяви саме про забезпечення позову, і надання незавіреної фотокопії квитанції, в якій зазначено щодо сплати судового збору саме за позовом ОСОБА_2 (а не за заявою про забезпечення позову) не спростовує такого висновку суду, зокрема, виходячи зі змісту її безпосереднього контексту.

Відповідно до ч.2 ст.154 ЦПК України, зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України: якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

При цьому, відповідно до імперативних положень ч.9 ст.153 ЦПК України - суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст.151 цього кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, вважаю, що відповідно до ст.153 ЦПК України звернення належить повернути.

Керуючись ст.153 ЦПК України,

Ухвалив:

Повернути заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову та заяву представника ОСОБА_3 щодо зустрічного забезпечення.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Суддя: