Справа № 135/415/18
Провадження № 22-ц/772/1803/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Патраманський І. О.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 рокуСправа № 135/415/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Топольськоъ В.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 червня 2018 року, ухвалене у приміщенні Ладижинського міського суду Вінницької області о 12:11 (головуючий суддя Патраманський І.О.), повне судове рішення складено 27 червня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів,

встановив:

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів.

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_3 зазначила, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 13.06.2016 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі, у розмірі 1500,00грн. щомісячно. Старшому сину виповнилося 18 років, а тому сума аліментів становить 750 грн. Цих коштів не вистачає для забезпечення фізичного та духовного розвитку їх молодшого сина. Відповідач здійснює підприємницьку діяльність, його стан здоров'я та матеріальне становище дозволяє утримувати дитину.

У зв'язку з цим позивач просила змінити розмір аліментів, визначений за рішенням суду та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі, у розмірі 3000грн. щомісячно до досягнення ним повноліття.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі, у розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

У решті позову відмовлено.

Припинено стягнення аліментів із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стягуються на підставі рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 червня 2016 року у справі № 135/1071/16-ц.

Відкликано виконавчий лист, виданий на підставі рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 червня 2016 року у справі № 135/1071/16-ц.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 704,80 грн. судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням, позивач ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку, просила рішення суду змінити, задовольнити її позовну заяву повністю, стягнути з відповідача на її користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісяця до досягнення сином ОСОБА_6 повноліття.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначила, що, на її думку, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив усі матеріали даної цивільної справи, однак не надав їм належної оцінки. Зокрема апелянт вказує на те, що враховуючи розмір доходів, які відповідач отримав від здійснюваної ним підприємницької діяльності в 2017 році , вказана нею сума 3000 грн. є цілком прийнятною.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не заперечував проти визначеного судом розміру аліментів 1500 грн. та зазначив, що вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, на його думку, позивачем не наведено обставин, які вказували б на невідповідність судового рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 червня 2018 року нормам матеріального та процесуального права, а тому підстави змінювати судове рішення відсутні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_7 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважають її безпідставною та необґрунтованою, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не повністю, оскільки не повністю ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, висновки суду, викладені у рішенні не повністю відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 червня 2016 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, стягувалися аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 у твердій грошовій сумі, у розмірі 1500 грн., щомісячно, з дня пред'явлення позову до суду, а саме: з 29 квітня 2016 року та до досягнення дітьми повноліття. Старший син досягнув повноліття, а на молодшого сина продовжують стягуватися аліменти в розмірі 750 грн.

На момент ухвалення судом даного рішення, ОСОБА_4 з 09 червня 2016 року працював водієм автотранспортних засобів у ПП «МОНТАЖВЕНТИЛЯЦІЯ» з тарифним окладом 2500,00грн.

Судом також встановлено, що станом на дату розгляду справи відповідач здійснює підприємницьку діяльність на другій групі спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності. Згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця № НОМЕР_1 від 30.01.2018 року за 2017 рік обсяг доходу складав - 571585,82грн.

Вирішуючи питання щодо зміни розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд виходив з того, що матеріальне становище ОСОБА_4 з моменту прийняття рішення про стягнення аліментів змінилося в кращу сторону, в той час як його сімейний стан не змінився, а тому він має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1500,00грн. щомісяця на утримання неповнолітнього сина.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення дітьми повноліття.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст. 184 СК України (в редакції від 17 травня 2017 року) суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_8 України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Аргументуючи апеляційну скаргу, позивач у справі ОСОБА_3 зазначає, що з моменту ухвалення рішення судом про стягнення аліментів матеріальне становище відповідача змінилося в кращу сторону, зокрема відповідач почав здійснювати підприємницьку діяльність, від якої отримує дохід в середньому 47 632,15 грн. в місяць, в той час як припинено стягнення з нього аліментів на утримання їх старшого сина ОСОБА_5 в зв'язку з досягненням останнім повноліття.

Із відповіді Ладижинського відділення Гайсинської ОДПІ убачається, що ОСОБА_9 здійснює діяльність на другій групі спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності. Згідно із податковою декларацією платника єдиного податку-фізичної особи підприємця № НОМЕР_1 від 30 січня 2018 року за 2017 рік обсяг доходу складав 571585,82 грн. (а.с. 28).

Відповідач ОСОБА_4, не заперечує факт здійснення ним підприємницької діяльності а також отримання доходу за 2017 рік на загальну суму 571585,82 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для збільшення розміру стягуваних з відповідача аліментів в зв'язку із покращенням його матеріального становища з часу ухвалення рішення Ладижинським міським судом Вінницької області від 16 червня 2016 року, однак не погоджується із висновком щодо визначення збільшеного розміру аліментів в сумі 1500 грн. щомісячно, як такого, що має можливість сплачувати відповідач з урахуванням встановлених обставин.

У той же час, на думку колегії суддів, вимоги позову про збільшення розміру аліментів до 3000 грн щомісяця не можуть бути задоволені у повному обсязі, оскільки як убачається із наданих ОСОБА_4 суду пояснень, основним напрямком його господарської діяльності продаж мобільних телефонів та аксесуарів, отриманих від ТОВ «СВП ПЛЮС» та ФОП ОСОБА_10» для подальшої реалізації відповідачем з магазину.

Згідно з п. 292.1 ст. 291 ПК України доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Відповідно до Листа ДФС від 01.10.2015 №9166/Б/99-99-17-02-02-14, фізична особа підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування та зареєструватись платником єдиного податку, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 Кодексу. Згідно із підпунктом 296.1.1 пункту 296.1 статті 296 Кодексу платники єдиного податку першої і другої груп ведуть книгу обліку доходів шляхом щоденного, за підсумками робочого дня, відображення отриманих доходів, згідно з пунктом 295.1 статті 295 Кодексу зобов'язані сплачувати єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця. Механізм визначення чистого доходу передбачено статтею 177 Кодексу та застосовується при оподаткуванні доходів, отриманих фізичними особами підприємцями, від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування. Отже, на платників єдиного податку - фізичних осіб не поширюються вимоги чинного законодавства щодо порядку визначення чистого доходу при сплаті єдиного податку.

Таким чином, для фізичних осіб-підприємців на спрощеній системі оподаткування не передбачено визначення чистого доходу, а зазначений відповідачем в податковій декларації обсяг доходу за звітний період не є відображенням чистого доходу відповідача.

Враховуючи особливості обліку доходів фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, ОСОБА_4 вносить до Книги обліку доходів і інформацію про отриманий дохід від господарської діяльності, в тому числі і кошти від реалізації мобільних телефонів та аксесуарів, більша частина яких в подальшому підлягає поверненню на користь його партнерів в якості оплати вартості отриманих для реалізації товарів. Відтак, за розрахунками відповідача безпосередньо його дохід від підприємницької діяльності за 2017 рік склав 124316,82 грн., а не 571585,82 грн., як вважає позивач.

Тому суд, апеляційний суд, встановивши вказані фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши зазначені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін а також, з огляду на те, що діти у зазначеному віці потребують значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, керуючись інтересами дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення, не погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1500 грн. та вважає за можливе збільшити розмір аліментів, що підлягають сплаті відповідачем, до 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки, на думку суду, саме така сума є обґрунтованою та законною, відповідає принципам розумності, можливості сплати аліментів батьком у вказаному розмірі.

Згідно із ч. ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Крім того, слід звернути увагу, що встановлений законодавством розмір аліментів на рівні 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є лише мінімум, який має бути стягнутий судом, однак, суд не позбавлений права визначати розмір аліментів в більшому розмірі.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, збільшивши розмір стягуваних аліментів з 1500 грн. до 2000 грн.

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України (чинної редакції) роз'яснює сторонам їх відповідальність за прострочення сплати аліментів.

Керуючись ст. ст. 5, 7, 12, 76, 81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 червня 2018 року змінити.

Збільшити розмір стягуваних аліментів з 1500 (однієї тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок до 2000 (двох тисяч) гривень 00 копійок.

В решті рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом: