Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 518/1491/17
Провадження № 2/499/536/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"21" грудня 2018 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі : головуючого судді Тимчука Р.М. за участю секретаря судового засідання Мельника Р.А. розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт.Іванівка Одеської області справу за позовом ОСОБА_1 до Чогодарівської сільської ради Ширявського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями в порядку у спадкування за без правоустановчих документів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Чогодарівської сільської ради Ширявського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями в порядку у спадкування за без правоустановчих документів.

Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. 07 жовтня 2009 року померла його баба - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті баби відкрилась спадщина за заповітом в с. Валентинівка, Ширяївського району, Одеської області, яка складається з житлового будинку та допоміжних господарських будівель та споруд розташованих за адресою:провулок Малиновського ( нині провулок Франка), будинок № 4, с. Валентинівка, Ширяївського району Одеська область, і всього майна, що знаходиться у будинку.

Позивач подав до Любашівської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дві земельні ділянки, які належать спадкодавцю він отримав, але не можу оформити спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок в звязку з відсутністю на житловий будинок правовстановлюючих документів.

Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, надали до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала.

Представника відповідача позовні вимоги визнав та просив справу слухати у їх відсутність, про що надав заяву.

Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,207 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Суд, забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному зясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами та дослідивши письмові матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2009 року померла - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина за заповітом в с. Валентинівка, Ширяївського району, Одеської області, яка складається з житлового будинку та допоміжних господарських будівель та споруд розташованих за адресою: провулок Малиновського ( нині провулок Франка), будинок № 4, с. Валентинівка, Ширяївського району Одеська область, і всього майна, що знаходиться у будинку.

Позивач подав до Любашівської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дві земельні ділянки, які належать спадкодавцю він отримав, але не можу оформити спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок в звязку з відсутністю на житловий будинок правовстановлюючих документів.

Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи наданих державним нотаріусом, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину.

Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок позивач не може оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказаний будинок.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 р. у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій ОСОБА_1 відмовлено у вчинені нотаріальної дії такої як видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок

Відповідно до ч.1 ст..1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Згідно з ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

ОСОБА_2 не оформила за життя право власності на вказаний житловий будинок, який станом на 15 квітня 1991 року належав до майна колишнього колгоспного двору за чинним раніш законодавством (ст. 120 ЦК УРСР), що підтверджується довідками Чогодарівської сільської ради Ширявського району Одеської області.

Житловий будинок, що входить у склад спадщини, був внесений у по господарську книгу та відносився до суспільної групи колгоспний двір, що підтверджується випискою з по господарської книги, долученою до матеріалів справи.

Згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

У звязку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені.

Згідно з п. 4 постанови Верховної ОСОБА_3 України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мінюсті 18.07.2002 року за № 157/6445.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відсутність державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що остання не була власником даного житлового будинку.

Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських ОСОБА_3 народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Таким чином, за умови прийняття позивачем спадщини після смерті бабусі у встановлений законом строк та спосіб, а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права, суд доходить висновку, що право позивача на оформлення спадщини підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання.

Керуючись 16, 325, 328, 1216, 1333,1236 ЦК України, п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р., ст.ст. 3, 4, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 82, 200,218,206, 223,247 259, 263-265 ЦПК України, Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., рішення Європейського суду від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v.Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99), суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Чогодарівської сільської ради Ширявського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями в порядку у спадкування за без правоустановчих документів - задовольнити.

Визнати право власності в порядку спадкування за заповітом за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: провулок Франка (раніше провулок Малиновського), будинок № 4, с. Валентинівка, Ширяївського району Одеська область, що належав ОСОБА_2, яка померла 07 жовтня 2009 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяОСОБА_3