Номер провадження: 22-ц/785/3450/18
Номер справи місцевого суду: 2-5637/11
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Півнєва Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2016 року, в цивільний справі за позовом першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до управління Держкомзему у місті Одесі, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння -

ВСТАНОВИЛА:

07 лютого 2011 року перший заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до управління Держкомзему у місті Одесі, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння (т. 1, а.с. 1-3).

В процесі розгляду справи 01 лютого 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до прокуратури м. Одеси, третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою було вирішено повернути позивачу (т. 2, а.с. 2).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2016 року позов першого заступника прокурора м. Одеси було вирішено задовольнити. А саме, визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, а саме земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, - виданий 08 квітня 2009 року управлінням Держкомзему у місті Одесі на ім'я ОСОБА_2 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного кадастру» за № 88, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2; витребувати земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради; стягнути з ОСОБА_2 та управління Держкомзему у місті Одеса в рівних частинах судовий збір в сумі 1700.00 грн на користь держави. Окрім цього, було визначено, що це судове рішення є підставою для внесення Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції запису про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2 (т. 2, а.с. 7-8).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2016 року було виправлено описку, допущену в рішенні від 02 лютого 2016 року, а саме вказано правильно «позов першого заступника прокурора м. Одеси» замість «позов першого заступника прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3» (т. 2, а.с. 72).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 направила до суду апеляційну скаргу на ухвалу від 01 лютого 2016 року (т. 2, а.с. 11-16), яка ухвалою суду апеляційної інстанції від 22 лютого 2016 року була залишена без руху (т. 2, а.с. 19-20), а ухвалою від 30 березня 2016 року була повернута апелянту (т. 2, а.с. 36-37). Крім того, 16 травня 2016 року від ОСОБА_2 надійшла ще одна апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції від 01 лютого 2016 року (т. 2, а.с. 52-58), яка ухвалою суду апеляційної інстанції від 20 травня 2016 року була залишена без руху (т. 2, а.с. 61-62). Справа була повернута до суду першої інстанції для розгляду заяви щодо виправлення описки в рішення від 02 лютого 2016 року (ухвала від 17 червня 2016 року (т. 2, а.с. 72). Ухвалою від 20 липня 2016 року апеляційна скарга була визнана неподаною та повернута апелянту (т. 2, а.с. 87-88).

25 липня 2016 року від ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на рішення від 02 лютого 2016 року (т. 2, а.с. 91-101), яка ухвалою суду апеляційної інстанції від 03 серпня 2016 року була залишена без руху в зв'язку із несплатою судового збору (т. 2, а.с. 111-112). Апеляційна скарга була визнана неподаною та повернута апелянту відповідно до ухвали судді Апеляційного суду Одеської області Парапана В.Ф. від 04 жовтня 2016 року (т. 2, а.с. 117-118).

28 жовтня 2016 року від ОСОБА_2 знову надійшла апеляційна скарга на ухвалу Приморського районного суду від 01 лютого 2016 року (т. 2, а.с. 131-141), яка була залишена без руху в зв'язку із несплатою судового збору та пропуском строку апеляційного оскарження (т. 2, а.с. 168), а ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 грудня 2016 року ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою на ухвалу від 01 лютого 2016 року (т. 2, а.с. 190).

Крім того, 02 листопада 2016 року від ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на рішення від 02 лютого 2016 року (т. 2, а.с. 145-161), яка була залишена без руху в зв'язку із несплатою судового збору (т. 2, а.с. 166), та ухвалою від 07 грудня 2016 року була визнана неподаною та повернута апелянту (т. 2, а.с. 171).

Не погоджуючись з ухвалами суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 звернулася до суду відповідної інстанції з касаційними скаргами.

Так, ухвалами колегії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги - залишено без змін (т. 3, а.с. 77-78); касаційну скаргу було відхилено, а ухвалу суду апеляційної інстанції від 04 жовтня 2016 року про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги - залишено без змін (т. 3, а.с. 79-80); касаційну скаргу - відхилено, а ухвалу суду апеляційної інстанції від 19 грудня 2016 року про відмову у відкритті провадження - залишено без змін (т. 3, а.с. 81-82).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення, ухвалу апеляційного суду від 07 грудня 2016 року про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги - залишено без змін (т. 3, а.с. 86-87).

З матеріалів справи вбачається, що під час знаходження справи в суді касаційної інстанції 29 грудня 2016 року від ОСОБА_2 до суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2016 року. В обґрунтування доводів своєї скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм процесуального права, оскільки, на думку апелянта, судом було невірно оцінено докази, які містяться в матеріалах справи. Також апелянт зазначає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд першої інстанції неправильно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону. Окрім наведеного апелянт вказує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, прокурор який звернувся до суду не мав такого права, а крім того, позивачем було пропущений строк позовної давності. Тому апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2016 року та ухвалити судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 3, а.с. 95-108).

14.05.2018 року апелянт направила до суду письмові пояснення до апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2016 року. Своїх поясненнях апелянт, серед іншого, заявила клопотання про застосування строків позовної давності щодо позову прокуратури Першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах Одеської міської ради (т. 4, а.с. 4-12).

24.05.2018 року від прокуратури Одеської області до суду Апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 З вказаного відзиву вбачається, що сторона позивача вважає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права є помилковими та не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому просить відхилити апеляційну скаргу та оскаржуване рішення залишити без змін (т. 4, а.с. 154-157).

В судовому засіданні представник прокуратури Одеської області та Одеської міської ради проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити. Інші учасники провадження в судове засідання не з'явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про що вище зазначено. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 80 ЗК України є власністю територіальної громади м. Одеси, на території якої вона знаходиться, від імені якої повноваження власника реалізуються Одеською міською громадою. Одеська міська рада не приймала будь-які рішення щодо передачі або продажу ОСОБА_2 та/або будь-якій іншій фізичний чи юридичній особі спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. А тому суд першої інстанції зазначив, що оскільки підставою виникнення права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку є нікчемний правочин купівлі-продажу від 13.11.2008 року № 18464 і відсутні інші підстави виникнення права власності, то отриманий нею на підставі цього правочину державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 08.04.2009 року підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Суд апеляційної інстанції погоджується з матеріально-правовою кваліфікацією спірних правовідносин наданою судом першої інстанції, проте частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року в справі № 2-1491-1/07 за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_4, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_5 та ОСОБА_26 до ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Одеської міської ради, ДП «Центр ДЗК» в особі Одеської Регіональної філії Центру ДЗК про усунення перешкод у користуванні нежитловими будівлями, визнання права власності на земельні ділянки та зобов'язання вчинити певні дії, за ОСОБА_4 було визнано право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд, а також було зобов'язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» зареєструвати та видати на ім'я ОСОБА_4 державний акт на вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд (т. 1, а.с. 5-16). В подальшому вказане рішення ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року було скасовано, а справа направлена за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси (т. 1, а.с. 17-18). 08.06.2010 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси позов був залишений без розгляду (т. 1, а.с. 53-55). Вказана ухвала була скасована Апеляційним судом Одеської області 18.04.2012 року, а справа була направлена до суду першої інстанції для розгляду справи по суті (т. 1, а.с. 104-106). 08.05.2013 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси за заявою прокуратури Приморського району м. Одеси (в зв'язку з неявкою представника позивачів в судові засідання) позов був залишений без розгляду (т. 1, а.с. 112-114), яка ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.08.2013 року була скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті позовних вимог. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2015 року було вирішено позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ін. до ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Одеської міської ради, ДП «Центр ДЗК» в особі Одеської Регіональної філії Центру ДЗК про усунення перешкод у користуванні нежитловими будівлями, визнання права власності на земельні ділянки та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 10.11.2008 року, виданим управлінням Держкомзему у місті Одеса (т. 1, а.с. 4). 13.11.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, право власності на яку за ОСОБА_2 підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 08.04.2009 року, виданим управлінням Держкомзему у місті Одеса (т. 1, а.с. 19-20).

07.02.2011 року перший заступник прокурора м. Одеси і інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до управління Держкомзему у місті Одесі, ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння (т. 1, а.с. 1-3).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як роз'яснив ВССУ в п. 5 постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з наведеного, варто зазначити, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке було ухвалене щодо цього майна, але в подальшому скасоване, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Дана позиція узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постанові Верховного суду України № 6-251цс15 від 24.06.2015 року.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі серед іншого посилалася на те, що достатні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 388 ЦК України як підстави для віндикаційного позову прокуратури до ОСОБА_2 відсутні. Вказане апелянт пояснює тим, що державний акт про право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4, а згодом і за ОСОБА_2 був виданий управлінням Держкомзему в м. Одесі, яке виконує представницькі функції Одеської міської ради, після ухвали Апеляційного суду м. Києва щодо передачі прави за підсудністю до Приморського району м. Одеси. Зазначене, на думку апелянта, можна констатувати як наявність в діях Одеської міської ради волі на передачу у власність ОСОБА_4, а потім ОСОБА_2 спірної земельної ділянки. Крім того апелянт зазначила, що державний акт про право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 не анульований. Апеляційний суд звертає увагу на те, що як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в своїй постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справа про захист права власності та інших речових прав», а саме в п. 25 до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). За обставинами даної справи право власності на спірну земельну ділянку виникло на підставі рішення суду, яке, однак, було скасовано. З огляду на це апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, Верховного суду від 12.06.2018 року в справі № 344/9922/15-ц, від 06.06.2018 року в справі № 457/1258/14-ц, від 04.07.2018 року в справі № 335/640/15-ц. А отже чинність державного акту про право власності на земельну ділянку не є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім іншого апелянт посилається на те, що судом першої інстанції ухвалою від 01.02.2016 року їй було неправомірно повернуто зустрічну позовну заяву. Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 293 ЦПК України (в попередній редакції) ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви може бути оскаржена окремо від рішення суду. Так з матеріалів справи вбачається, що апелянт неодноразово оскаржувала ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01.02.2016 року про повернення її позовної заяви до суду апеляційної інстанції, які поверталися апелянту. В підсумку, ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 грудня 2016 року ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою на ухвалу від 01 лютого 2016 року (т. 2, а.с. 190), яку було залишено без змін ухвалою колегії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 листопада 2017 року (т. 3, а.с. 81-82). Отже, оскільки ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 01.02.2016 року вже була предметом розгляду судами в інших провадженнях, тому вона не може бути предметом розгляду в даному провадженні, а отже вказані доводи апелянта не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції.

Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Разом з тим апеляційний суд звертає увагу на те, що стаття 256 ЦК України вказує, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З наведеного слідує, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи. При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було вище зазначено, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року в справі № 2-1491-1/07 був задоволений позов ОСОБА_3 та ін. Відповідачем в даній справі виступала Одеська міська рада. 03.04.2008 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва за апеляційною скаргою ОСОБА_27 рішення від 04.12.2007 року було скасовано, а справа направлена за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Отже, з наведеного об'єктивно слідує, що про порушення своїх прав Одеська міська рада дізналась наприкінці 2007 року на початку 2008 року. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що з того часу як справа була передана за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_3 та ін. до ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Одеської міської ради, ДП «Центр ДЗК» в особі Одеської Регіональної філії Центру ДЗК 08.06.2010 року та 08.05.2013 року залишався без розгляду, при чому в другому випадку за заявою прокуратури Приморського району м. Одеси в зв'язку з неявкою представника позивачів в судові засідання (т. 1, а.с. 53-55, 112-114). В лютому 2011 року перший заступник прокурора м. Одеси звернувся до суду з позовом до управління Держкомзему у місті Одесі, ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння (т. 1, а.с. 1-3). З вказаного вбачається? що Одеська міська рада дізналася про порушення свого права наприкінці 2007 року, з відповідним позовом щодо витребування майна з чужого незаконного володіння звернулась лише в лютому 2011 року, а отже з пропуском строку позовної давності, встановленої цивільним законодавством. Таким чином, оскільки за встановленими обставинами справи доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, враховуючи, що позивачем в даній справі був пропущений строк позовної давності на звернення до суду за захистом своїх прав, а суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 261 ЦК України належним чином не встановив з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду з позовом в інтересах Одеської міської ради,апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до управління Держкомзему у місті Одесі, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - відмовити.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 07 вересня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

30.08.2018 року м. Одеса