Постанова

Іменем України

5 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 727/815/15-ц

провадження № 61-20234 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «БМ Банк»,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2015 року у складі судді Яреми Л. В. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Литвинюк І. М., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 55 тис. швейцарських франків, зі сплатою 10,99 % річних, з кінцевим терміном повернення до 9 жовтня 2018 року. 10 жовтня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання належним чином не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 17 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договорому розмірі 38 708,76 швейцарських франків, з яких: строкова заборгованість за кредитом у розмірі 28 827,08 швейцарських франків, прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 5 282,24 швейцарських франків, строкова заборгованість за процентами у розмірі 176,09 швейцарських франків, прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 3 436,38 швейцарських франків, пеня у розмірі 986,47 швейцарських франків.

З урахуванням викладеного ПАТ «БМ Банк» просило суд солідарно стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року у розмірі 38 708,76 швейцарських франків.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2015 року позов ПАТ «БМ Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року у розмірі 38 700,03 швейцарських франків, що еквівалентно 876 274 грн 63 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі, як позичальник і поручитель, належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконали, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого з них на користь банку підлягає стягненню заборгованість за цим договором, у тому числі пеня в межах одного року, у валюті кредиту, а саме швейцарських франках.

Останнім рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволена частково, рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову змінено. Позов ПАТ «БМ Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 31 975,12 швейцарських франків, заборгованість за процентами у розмірі 2 052,83 швейцарських франків, пеня у розмірі 12 019 грн 57 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 2 134,20 швейцарських франків, заборгованість за процентами у розмірі 1 560,14 швейцарських франків, пеня у розмірі 2 252 грн 99 коп. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимоги банку про стягнення з поручителя несплачених позичальником до 17 січня 2015 року чергових щомісячних платежів є такими, що пред'явлені до поручителя за індивідуальними угодами більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання. Зокрема, порука припиняється щодо несплачених до 30 липня 2014 року чергових платежів. Отже, з відповідачів за період з 30 липня 2014 року по 17 січня 2015 року підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 31 975,12 швейцарських франків, а за період з 30 червня 2014 року по 6 січня 2015 року заборгованість по процентах у розмірі 2 052,83 швейцарських франків. Решта заборгованості за кредитним договором за період з дня виникнення заборгованості і до 30 липня 2014 року підлягає стягненню лише з позичальника ОСОБА_4, оскільки за цей період порука припинилась. Крім того, з відповідачів підлягає стягненню пеня, а саме з ОСОБА_4, як позичальника, за період з 30 січня 2014 року по 17 січня 2015 року, а з ОСОБА_5, як поручителя, з урахуванням припинення поруки по платежам з 30 липня 2014 року.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «БМ Банк» відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком у червні 2014 року було направлено їм вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, а з позовом до суду банк звернувся у лютому 2015 року, тобто з порушенням встановленого законодавством шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя, а, отже, порука ОСОБА_5 припинена. ОСОБА_4, як позичальник, отримав кредит у гривнях і погашав його у гривнях, проте банк приховав від нього, що валюта кредиту - це швейцарський франк, тобто банком було штучно зроблено прив'язку валюти кредиту до швейцарського франку і покладено на позичальника усіх пов'язаних з цим ризиків. При цьому банк не довів, що при видачі кредиту в касі банку була наявна готівка у швейцарських франках.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 10 жовтня 2008 року між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 55 тис. швейцарських франків, зі сплатою 10,99 % річних, з кінцевим терміном повернення до 9 жовтня 2018 року.

10 жовтня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

ПАТ «БМ Банк» вказувало про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 17 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 708,76 швейцарських франків, з яких: строкова заборгованість за кредитом у розмірі 28 827,08 швейцарських франків, прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 5 282,24 швейцарських франків, строкова заборгованість за процентами у розмірі 176,09 швейцарських франків, прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 3 436,38 швейцарських франків, пеня у розмірі 986,47 швейцарських франків.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 14-145 цс 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 5.1.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується своєчасно здійснювати платежі з погашення процентів за користування кредитом та кредиту у визначені даним договором терміни, а також виконувати інші свої зобов'язання згідно з даним договором.

Судом установлено, що ОСОБА_4 зобов'язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 9 жовтня 2018 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судом установлено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а останній платіж боржник повинен був здійснити починаючи з 21 числа не пізніше останнього робочого дня поточного календарного місяця, не пізніше 9 жовтня 2018 року, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів.

Ураховуючи викладене, визначивши дату останнього платежу та дату пред'явлення позову, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що умовами спірного кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника по поверненню боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку.

Отже, унаслідок вказаних умов договору та у зв'язку з неналежним виконанням цих зобов'язань позичальником ОСОБА_4 позовна давність за вимогами банку, як кредитора, до ОСОБА_5, як поручителя, оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу окремо.

Таким чином, апеляційний суд, частково змінюючи рішення суду першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про те, що вимоги банку про стягнення з ОСОБА_5, як поручителя, несплачених позичальником до 17 січня 2015 року чергових щомісячних платежів є такими, що пред'явлені до поручителя за індивідуальними угодами більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання. Зокрема, порука припиняється щодо несплачених до 30 липня 2014 року чергових платежів.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за період з 30 липня 2014 року по 17 січня 2015 року підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 31 975,12 швейцарських франків, а за період з 30 червня 2014 року по 6 січня 2015 року заборгованість по процентах у розмірі 2 052,83 швейцарських франків. Решта заборгованості за кредитним договором за період з дня виникнення заборгованості і до 30 липня 2014 року підлягає стягненню лише з ОСОБА_4, як позичальника, оскільки за цей період порука припинилась.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що з відповідачів підлягає стягненню пеня, а саме з ОСОБА_4, як позичальника, за період з 30 січня 2014 року по 17 січня 2015 року, а з ОСОБА_5, як поручителя, з урахуванням припинення поруки по платежам з 30 липня 2014 року.

Доводи касаційної скарги про те, що банком у червні 2014 року було направлено їм вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, а з позовом до суду банк звернувся у лютому 2015 року, тобто з порушенням встановленого законодавством шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя, відповідають висновкам апеляційного суду, оскільки суд дійшов висновку про те, що порука припиняється щодо несплачених до 30 липня 2014 року чергових платежів. При цьому у касаційній скарзі міститься посилання на неврахування судами правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 січня 2016 року № 6-990 цс 15. Проте такий висновок не спростовує законність рішення апеляційного суду, оскільки стосується інших фактичних обставин, а у справі, яка переглядається, спір стосується того, що дострокової вимоги про погашення кредитної заборгованості банк не надсилав, строк дії кредитного договору не сплив, а була несплата щомісячних кредитних платежів.

Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_4, як позичальник, отримав кредит у гривнях і погашав його у гривнях, проте банк приховав від нього, що валюта кредиту - це швейцарський франк, безпідставні, оскільки спростовуються умовами кредитного договору, який підписано ОСОБА_4 та виконувався ним, що свідчить про визнання позичальником його умов.

При цьому згідно зі статтею 204 ЦК України, яка передбачає презумпцію правомірності правочину, правомірність правочину не спростована.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2015 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк