Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 442/7263/15-ц

провадження № 61-39077 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_4;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2017 року у складі судді Герасимків Л. І. та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Бойко С. М., Приколоти Т. І.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 28 грудня 2007 рокуміж банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит для придбання автомобіля у розмірі 108 182 грн зі сплатою 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 26 грудня 2014 року. У той же день між банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави належного йому автомобіля марки «Сhevrolet Аveo», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 16 жовтня 2015 року становила 486 329 грн 67 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 77 489 грн 12 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 54 019 грн 73 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 27 872 грн 55 коп.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 326 948 грн 27 коп.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Проте банк звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Проте позивач звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, оскільки ще 13 вересня 2009 року пред?явив вимогу до відповідача про дострокове погашення кредиту, тобто відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобов'язання й набув право пред'явити позов до боржника протягом трьох років.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову банку.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2011 року, зміненим рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2012 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 28 грудня 2007 року звернуто стягнення на автомобіль марки «Сhevrolet Аveo», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу. Зазначений автомобіль було продано 23 жовтня 2015 року і саме тоді банк дізнався про порушення свого права, оскільки отриманих від реалізації автомобіля коштів не вистачило для погашення кредитної заборгованості.

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої та апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, позивачем пропущено строк позовної давності, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Застосовуючи наведені норми права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Встановлено, що представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - до суду першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 135-137).

Вирішуючи спір, врахувавши наведені вище норми матеріального права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Проте позивач звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, оскільки 13 вересня 2009 року пред?явив вимогу відповідачу про дострокове погашення кредиту у тижневий строк з дати отримання вимоги (а.с. 218). Тобто відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й набув права пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а з позовом до суду звернувся у листопаді 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що банк дізнався про порушення своїх прав лише у жовтні 2015 року після продажу предмета застави (автомобіля) безпідставні, оскільки банк пред?явив вимогу до відповідача про дострокове повернення кредиту у вересні 2009 року.

Крім того, згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна (рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2011 року, змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2012 року).

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», а з позовом до суду банк звернувся у листопаді 2015 року, тобто з пропуском позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк