АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Справа №756/3585/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/6942/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Болотова Є.В., Кирилюк Г.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року (суддя Рибалка Ю.В.) у цивільній справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Маяк-7» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

встановила:

у березні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2013р. по 31 січня 2018р. у сумі 9 428грн 31коп., інфляційні втрати у сумі 4 433грн 30коп. та 3 % річних у сумі 731грн 25коп., а всього - 14 592грн 86коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що у лютому 2016р. звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2013р. по 31 січня 2016р., у березні 2016р. був виданий судовий наказ, проте ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року наказ був скасований з підстав наявності спору між сторонами, тому позивач вважав, що термін позовної давності відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України ним не пропущено.

Позивач посилався на те, що є власником будинку № АДРЕСА_1 та обслуговуючою організацією, яка здійснює експлуатацію, управління та утримання будинку і прибудинкової території. Відповідач проживає та є власником квартири № 94 у цьому будинку, не є членом кооперативу, але, проживаючи у будинку, користується усіма житлово-комунальними послугами, які прямо або опосередковано надає ЖБК «Маяк-7», однак відмовляється сплачувати у повному обсязі внески на утримання будинку та прибудинкової території, тому за період з 1 квітня 2013р. по 31 січня 2018р. має заборгованість у сумі 9 428грн 31коп., які підлягають стягненню з урахуванням положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Маяк-7» заборгованість за послуги (внески) з утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2013р. по 31 грудня 2018р. у сумі 8 990грн 35коп., три відсотки річних у сумі 693грн 77коп., інфляційні втрати у сумі 4 433грн 30коп., у задоволенні решти вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач посилається на неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи, оскільки позивачем не було надано доказів у підтвердження належного надання ним послуг з утримання будинку та прибудинкової території, з нею не укладено договір на надання житлово-комунальних послуг, позивачем встановлено тариф на оплату послуг, що складається з 18 позицій, які надаються організаціями-надавачами послуг, однак позивачем детально не надано вартості кожної послуги, копій договорів з відповідними організаціями та актів виконаних робіт. При цьому зауважує, що за комунальні послуги, які надаються КП «Оболонь-ліфтосервіс» за диспетчеризацію, дератизацію, дезінфекцію, електроенергію та виведення побутового сміття, вона сплачує 69грн 88коп. щомісяця згідно розрахунків акту виконаних робіт за фактично надані послуги.

Крім того, відповідач посилається на порушення судом норм матеріального права, оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за період більше трьох років, а судом за її заявою не було застосовано позовної давності.

Також відповідач вважає некоректним здійснений позивачем розрахунок заборгованості, так як в ньому допущено арифметичні помилки та не враховано сплачені нею суми, а сума боргу, зазначена в квитанціях, не відповідає сумам боргу, зазначеним у розрахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу ЖБК «Маяк-7» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи відповідача безпідставними, оскільки, хоча з нею і не укладено договір на надання житлово-комунальних послуг, вона, як власник квартири, зобов'язана утримувати спільне майно будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, яка знаходиться у будинку ЖБК «Маяк-7», який утримує будинок.

26 листопада 2014р. загальними зборами членів ЖБК «Маяк-7» був встановлений тариф на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 2,89грн за 1 кв.м. загальної площі квартири.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач не у повному обсязі оплачує за утримання будинку та прибудинкової території, у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язана сплачувати позивачу за утримання будинку та прибудинкової території, свій обов'язок виконує не у повному обсязі, тому заборгованість підлягає стягненню у примусовому порядку з врахуванням здійснених часткових оплат.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про кооперацію» метою кооперації є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативних організацій на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю.

Частиною 1 статті 8 вказаного закону визначено, що статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

У пункті 15 розділу III Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, який затверджений постановою Ради Міністрів Української РСР 30 квітня 1985р. № 186, з подальшими змінами, зазначено, що Житлово-будівельний кооператив здійснює експлуатацію і ремонт належного йому жилого будинку (будинків) та утримання придомової території за рахунок коштів кооперативу на засадах самооплатності.

Згідно пункту 22 Примірного статуту кошти житлово-будівельного кооперативу складаються, зокрема, з внесків на експлуатацію жилого будинку (будинків) і утримання придомової території.

ЖБК «Маяк-7» створений 19 серпня 1988р. та зареєстрований у Оболонській районній у місті Києві державній адміністрації, про що видано свідоцтво про державну реєстрацію від 22 жовтня 2007 року.

Пунктами 14 та 22 статуту ЖБК «Маяк-7» визначено, що житлово-будівельний кооператив здійснює експлуатацію, ремонт та реконструкцію будинку і прибудинкової території за рахунок коштів кооперативу. Кошти житлово-будівельного кооперативу складаються, зокрема, з внесків на експлуатацію/утримання жилого будинку та прибудинкової території і штату кооперативу

Згідно зі статтею 13 Закону України &qu";;Про житлово-комунальні послуги&qu З;, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2013р. за позовом ЖБК «Маяк-7» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, встановлена правомірність використання позивачем тарифу за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 2,89грн. 1 кв.м. загальної площі квартири, який був затверджений розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 6 вересня 2012р. № 1562.

Аналогічні обставини були встановлені і рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 3 березня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ЖБК «Маяк-7» про визнання дій неправомірними, скасування тарифу на оплату послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, зобов'язання укласти договір та визнання недійсним рішення загальних зборів членів кооперативу.

Також вказаним рішенням була встановлена правомірність використання позивачем вказаного тарифу у період з жовтня 2013р. по листопад 2014 року.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при

розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, використання позивачем тарифу у розмірі 2,89грн. за 1кв.м. загальної площі квартири при нарахуванні за утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2013р. по листопад 2014р. є правомірним.

Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який діє з 10 грудня 2017 року, визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

ЖБК самостійно, власними силами або із залученням на договірній основі інших юридичних та фізичних осіб, забезпечує утримання будинку та прибудинкової території, а відтак самостійно визначає розмір платежів на утримання будинку та прибудинкової території, виходячи з розміру витрат, передбачених кошторисом об'єднання.

ЖБК не є виконавцем послуг, тому тарифи на утримання будинку та прибудинкової території повинні визначати рішенням загальних зборів членів кооперативу.

Рішенням загальних зборів членів ЖБК «Маяк-7» від 26 листопада 2014р. затверджено обов'язковий платіж (внесок) на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 2,89грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири.

Вказане рішення загальних зборів у встановленому законом порядку недійсним визнано не було, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про використання даного тарифу при визначенні розміру оплати за утримання будинку та прибудинкової території.

Згідно зі статею 162 Житлового кодексу Української РСР плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.

Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України &quRo;Про житлово-комунальні послуги&q?т.;, редакція якого діяла на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 діючого Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

З наданих суду першої інстанції документів та пояснень відповідача встановлено, що вона не у повному обсязі оплачує послуги з утримання будинку та прибудинкової території, у неї наявна заборгованість за вказані послуги, тому суд прийшов до правильного висновку, що наявна заборгованість підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів у підтвердження укладення договорів на виконання послуг, зазначених ним у Переліку житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території по будинку 60 ЖБК «Маяк-7», актів виконання послуг, штатний розпис та відомості по заробітній платі, що є суттєвою умовою

для задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними.

Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, було визначено, що споживач має право на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як неодноразово зазначалося у судових рішеннях про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, порядок оформлення споживачем претензій визначений вищезазначеним законом, зокрема, статтею 18 було передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Частиною 4 передбачено, що акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

Аналогічні норми містяться у статтях 7 та 27 діючого Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Проте, відповідачем суду першої інстанції не надавалися докази будь-яких звернень до позивача з приводу ненадання або надання неякісних послуг з утримання будинку та прибудинкової території, складання актів-претензій з даного питання, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для зменшення відповідачу розміру плати за утримання будинку та прибудинкової території.

Твердження відповідача про те, що в матеріалах справи наявні заяви, з якими вона зверталася до позивача з приводу ненадання послуг, є безпідставними, так як суду першої інстанції відповідачем надані заяви адресовані позивачу з приводу укладення договору про надання комунальних послуг та утримання будинку та прибудинкової території.

Приєднані до апеляційної скарги заяви відповідача та інших мешканців будинку, у порушення вимог ст. 83 ЦПК України суду першої інстанції не надавалися, а крім того, викладені в них обставини стосуються надання неякісних послуг з опалення, а не утримання будинку та прибудинкової території.

Доводи апеляційної скарги з приводу незастосування судом позовної давності до позовних вимог за період з 1 квітня 2013р. по 31 січня 2016р., про що було заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частинами другою статті та третьою 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-931цс15.

З наданих суду першої інстанції доказів вбачається, що 17 березня 2016р. суддею Оболонського районного суду м. Києва був виданий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЖБК «Маяк-7» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 квітня 2013р. по 31 січня 2016р.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016р. вказаний судовий наказ був скасований.

З даним позовом позивач звернувся до суду 20 березня 2018р., тому суд першої інстанції не мав правових підстав для застосування позовної давності до платежів за період з 1 квітня 2013р. по 19 березня 2016р.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з приводу некоректно сформованих розрахунків заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що за утримання будинку та прибудинкової території (предмет спору) за спірний період оплаті щомісячно підлягало 229,84грн. Відповідачем визнано, що нею щомісячно оплачувалося 69,88грн., отже щомісячна заборгованість становить 159,96грн.

За спірний період з 1 квітня 2013р. по 31 січня 2018р. (58 місяців) заборгованість складає 9 277грн. 68коп.

Рішенням суду заборгованість стягнена у розмірі 8 990,35грн. При цьому, суд у порушення вимог ст. 265 ЦПК України не навів у судовому рішенні відповідних розрахунків.

Разом з цим, позивачем рішення суду в цій частині не оскаржується, тому апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни рішення в цій частині.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вищезазначених норм матеріального права на споживача житлово-комунальних послуг покладено обов'язок по оплаті даних послуг, тобто у споживача виникають грошові зобов'язання, які повинні виконуватися у визначений законом строк, тому не виконання даного обов'язку є підставою для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три відсотка річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо.

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна

адміністрація) № 140 від 3 лютого 2011р. «Про впорядкування нарахування плати за житлово-

комунальні послуги в м. Києві» встановлено, що у м. Києві оплата за житлово-комунальні послуги повинна здійснюватися до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Враховуючи вищевикладений порядок розрахунку 3% та інфляційних втрат, за спірний період нарахування вказаних штрафних санкцій необхідно здійснювати з 21 числа місяця, наступного за тим, у якому виникла заборгованість.

Таким чином, за спірний період із суми щомісячної заборгованості 159,96грн. (160) 3% річних становить - 690грн., а інфляційні втрати - 5 387,93грн.

Суд першої інстанції обмежився заявленими позовними вимогами, зменшив розмір 3% річних, що ґрунтується на нормах процесуального права і відповідачем не оскаржується.

При цьому, відповідачем не надано власних розрахунків з приводу спірних сум.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевірив обґрунтованість нарахування заборгованості по опаленню, за холодну та гарячу воду, колегія суддів вважає безпідставними, так як це не було предметом судового розгляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді