Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 646/12447/16-ц

провадження № 61-1070св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 липня

2017 року у складі судді Шелест І. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Круглової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 листопада 2006 року між

ОСОБА_6 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є

ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту

№ 0, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 185 500,00 швейцарських франків, строком до 17 листопада 2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,99 % річних.

Відповідно до умов договору погашення кредиту відбувається шляхом сплати ануїтентних платежів в розмірі 1 775,00 швейцарських франків, 17-го числа кожного місяця.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 0-П.

У зв'язку з невиконання відповідачами взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, утворилася заборгованість за кредитним договором, яка станом на 18 листопада 2016 року становить: заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 95 561,72 швейцарських франків, кредитна заборгованість в тому числі прострочена заборгованість з квітня 2016 року - 10 525,70 швейцарських франків, 5 999,60 швейцарських франків - заборгованість по процентам, заборгованість по пені в розмірі 34 919,17 грн з яких 22 324,45 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту та

12 594,72 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

За таких обставин, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 17 листопада 2006 року № 0 в розмірі

101 561,32 швейцарських франків, та пені у розмірі 34 919,17 грн, а також судовий збір в розмірі 40 140,18 грн.

Заочним рішенням Червонозавосдького районного суду міста Харкова від

06 липня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за договором про надання споживчого кредиту від 14 листопада 2006 року № 0 в розмірі 101 561,32 швейцарських франків та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі

34 919,17 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у сумі 40 140,18 грн. в рівних частках з кожного по 20 070,09 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі належним чином не виконували своїх зобов?язань за кредитним договором перед банком внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня

2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від

06 липня 2017 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 44 154,20 грн.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

20 листопада 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладені договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_4 був введений банком в оману, а тому за даних обставин, є підстави для застосування положень статей 203, 215 ЦК України щодо недійсності укладеного між ним та банком договору про надання споживчого кредиту.

Судами попередніх інстанцій порушено вимоги статей 203, 628, 638, 1054 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 передано до Верховного Суду.

19 квітня 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від

06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від

30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам (стаття 212 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), дійшли правильного висновку про те, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим позивач направив позичальнику та поручителю вимоги про дострокове погашення кредиту, сплату заборгованості по процентам та пені. Розрахунок заборгованості перевірено судами на відповідність умовам договору та вимог закону і порушень не встановлено.

Доводи заявника щодо порушення вимог статей 203, 628, 638, 1054 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та про недійсність спірного правочину в силу приписів статей 203, 215 ЦК України - є безпідставними, оскільки виходять за межі заявлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від

06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від

30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська