Єдиний унікальний номер 233/3300/18 Номер провадження 22-ц/804/745/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Мартиненко В.С. у місті Костянтинівці Донецької області, у справі номер 233/3300/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2018 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 8 липня 2016 року працювала електромеханіком дільниці ІІ групи у виробничому підрозділі «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом №8839/ДН-ос від 17 липня 2017 року її звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

З березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивачу не виплачена заробітна плата, а також компенсація за невикористану відпустку та одноразова допомога у розмірі середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

З врахуванням уточнень ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану відпустку та одноразову грошову допомогу у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 18551,70 грн., суму середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 року по 25.06.2018 року в розмірі 54740,20 грн. з донарахуванням по день фактичного розрахунку.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь

ОСОБА_1 заборгованість за період з 1 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, яка складається із заборгованості по заробітній платі у розмірі 11124,43 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5056,26 грн., вихідної допомоги у розмірі 6698,95 грн., а всього у сумі 22879,64 грн. з наступним утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів.

В частині позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства

«Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені у розмірі 54740,20 грн. відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним заочним рішенням в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не погодилась позивачка ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року в цій частині та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судом першої інстанції встановлено факт перебування позивача в трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця», проте судом з'ясовано мотиви звільнення від відповідальності саме ДП «Донецька залізниця», яке не є належним відповідачем у справі.

Судом першої інстанції при визначенні відповідача невірно застосовані норми матеріального права, відхилені доводи, на які посилався позивач у справі для підтвердження його позовних вимог в частині стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення суду не містить жодного обґрунтованого аргументу щодо відмови позивача у стягненні з відповідача заробітку за час затримки при звільненні, передбаченого ст. 117 КЗпП України, як того вимагає ст. 263, ч. 4 п. 3, п. 5 ст. 265 ЦПК України.

Зазначає, що рішення суду не містить переконливої відповіді по суті заявлених позовних вимог. Судом першої інстанції зроблено висновки, які не відповідають матеріалам справи.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов, надане клопотання про доручення до матеріалів справи висновку Торгово-промислової палати від 16.01.2018 року, що підтверджує настання обставин непереборної сили для відповідача з остаточного розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_3 (а.с.101-137).

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які

сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 працювала на посаді електромеханіка дільниці ІІ групи у виробничому підрозділі «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно з наказом від 17 липня 2017 року №8839/ДН-ОС ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату (а.с. 12-15, 55).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.06.2018 року №000565178 ОСОБА_1 є переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою 85103, АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 форми ОК-5 за 2002-2017 роки з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України, нарахування заробітної плати було припинено позивачу з квітня 2017 року, востаннє було нараховане заробітну плату за березень 2017 року в сумі 5480,46 грн. (а.с. 50-53).

Відповідно до розрахунків заборгованості ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 5480,46 грн., за квітень 2017 року - 3386,11 грн., за травень 2017 року - 2875,01 грн., за червень 2017 року 514,34 грн., за липень 2017 року - 12457,98 грн. (а.с. 16-20).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні. В частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних позивачу сум, у зв'язку з чим вимоги позивача і цій частині не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволення позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд переглядає рішення суду саме в цій частині.

Висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема, спору щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 -ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Отже, в судовому рішенні хоча і немає посилання на зазначений висновок Торгово-промислової палати України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних позивачу сум при звільненні через неможливість користування і розпорядження активами та проведення їх інвентаризації і оцінки, у зв'язку з розміщенням на тимчасово окупованій території. А наданий висновок Торгово-промислової палати України додатково підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні. Тому відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Наведені в апеляційні скарзі доводи, висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення в частині, що оскаржується.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення в частині спору про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яке відповідає вимогам закону.

Відтак, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, залишити без задоволення, заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 20 грудня 2018 року.

Суддя: