Справа №522/8506/18
Провадження №2/522/6448/18
27 вересня 2018 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
в складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні зорі» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів Профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,
Позивачка 15.05.2018 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ДП «Санаторій «Красні зорі» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів Профспілок України «Укрпрофоздоровниця» заборгованість по заробітній платі у розмірі 11 700,00 гривень та стягнути моральну шкоду у розмірі 9 500,00 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що 01.10.1990 року відповідно до наказу №118 від 01.10.1990 року її було прийнято на роботу в Дочірнє підприємство «Санаторій «Красні зорі» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на посаду ліфтера. 02.11.2015 року на підставі наказу №44 від 02.11.2015 року вона була звільнена за власним бажанням з підстав, передбачених ст.38 КЗпП України. Однак, розрахунок належних їй сум на день звільнення відповідачем здійснено не було, згідно її розрахунку заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2013 року по травень 2015 року складає 11 700,00 грн., до теперішнього часу кошти виплачені не були. Крім того, відзначила, що унаслідок неправомірних дій відповідача з затримки виплати належних їй коштів їй завдана моральна шкода, яку оцінила на суму 9 500, 00 грн.
Ухвалою суду від 21.06.2018 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 17.07.2018 року.
Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (тобто до 21.08.2018 року)
Учасники справи у судове засідання, призначене на 17.07.2018 року, не зявилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Поштова кореспонденція (ухвала суду про відкриття провадження у справі разом з позовної заявою) направлялась відповідачу за останньою відомою адресою місцезнаходження, проте була повернута до суду з відміткою пошти «за закінченням строків зберігання».
Крім того, ухвалу суду від 21.06.2018 року про відкриття провадження у даній справі розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.
З 23.07.2018 року по 23.08.2018 року суддя перебувала у щорічній основній відпустці.
У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 27 серпня 2018 року.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи судом встановлено, що 01.10.1990 року відповідно до наказу №118 від 28.09.1990 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в Дочірнє підприємство «Санаторій «Красні зорі» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на посаду ліфтера (а.с.8).
У подальшому, 02.11.2015 року, на підставі наказу №44 від 02.11.2015 року позивачка була звільнена за власним бажанням з підстав, передбачених ст.38 КЗпП України (а.с.9).
Однак, відповідач у порушення вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_2 не здійснив свої обовязки з виплати належних їй від підприємства сум по заробітній платі у день звільнення, що і стало підставою звернення до суду з відповідним позовом.
ОСОБА_3 України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).
Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (така правова позиція висловлена у рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі №1-13/2013).
У відповідності з ч.1 ст.47 і ч.1 ст.116 КЗпП України, сплата всіх сум, які належать працівнику від підприємства або закладу, проводяться в день звільнення.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такого правового висновку дійшов ВСУ у рішенні від 29.01.2014 року по справі 6-144ц13.
У відповідності до постанови пленуму ВСУ №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробiтної плати у звязку iз затримкою розрахунку при звільненні, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї суми в день звiльнення, коли ж вiн у цей день не був на роботi, наступного дня пiсля предявлення ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi ст. 117 КЗпП стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а при непроведеннi його до розгляду справи по день постановлення рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi. У разi непроведення розрахунку у звязку iз виникненням спору про розмiр належних до виплати сум вимоги про вiдповiдальнiсть за затримку розрахунку пiдлягають задоволенню у повному обсязi, якщо спiр вирiшено на користь позивача або такого висновку дiйде суд, що розглядає справу.
Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).
Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З частини 1 статті 81 ЦПК України випливає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Судом встановлено, що при звільненні позивачу не були виплаченi належнi йому вiд підприємства суми, зазначене не спростовано відповідачем та не надано допустимих та належних доказів, тому вимоги позивача щодо стягнення таких коштів є обґрунтованими та законними. На підставі вказаного вимоги позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню.
З матеріалів справи встановлено, що згідно індивідуальних відомостей Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі за період 2013 2016 р.р. ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за квітень 2015 року 782,00 грн., за травень 2015 року 724,50 грн. (а.с.10).
Таким чином середньоденна (годинна) заробітна плата позивача складає 36,74 грн. = (782,00 + 724,50): (21+20днів).
У звязку з наведеним вбачається, що на день звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата за період з листопада 2013 року по травень 2015 року, тобто за 220 робочих днів.
За розрахунком суду, заборгованість за цей період становить 8 076, 20 грн. (середньоденна заробітна плата 36,74 грн. х 220 днів).
Судом встановлено, що весь час затримки виплати заробітної плати у період з 02.11.2015 року по день винесення рішення суду 27.08.2018 року становить 703 робочих днів, таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку у відповідності до ст. 117 КЗпП України, становить 25 828, 22 грн.. (36, 74 гривень х 703 робочих днів).
Між тим, виходячи з положень чинного процесуального законодавства, суд задовольняє вимоги позивачки у межах заявлених нею позовних вимог та вважає за можливе стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 11 700 грн..
Що стосується позовних вимог у частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Згідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, зокрема п. 4 вказаної постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Постановою передбачено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно зясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивачка виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надала ніяких доказів причино-наслідкового звязку між поведінкою відповідача та її моральними стражданнями.
Таким чином, позивачка не надала суду доказів на підтвердження факту заподіяння їй відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтувала, з чого вона виходила, визначаючи розмір заподіяної їй шкоди.
Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується спричинення позивачці моральної шкоди, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення моральної шкоди у розмірі 9 500, 00 грн. слід відмовити.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі
Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Оскільки, позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору, покласти на відповідача оплату судового збору у розмірі 704,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.94, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15,16,23 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 5, 11, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, ч.4 ст.223, 241, ч.2 ст.247, 258, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України; суд,
Позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні зорі» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів Профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 27.08.2018 року.
Суддя: Домусчі Л.В.