Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/12668/16-ц

провадження № 61-33504св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року у складі судді Арапіної Н. Є. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Універсал Банк» посилалося на те, що 23 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 057-2008-1640 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 40 тис. доларів США під 12,45 % річних на строк до 10 травня 2026 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 23 травня 2008 року між банком, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, з кожним окремо, було укладено договори поруки № 57-2008-1640-Р/2, № 57-2008-1640-Р, № 57-2008-1640-Р/1 відповідно, за умовами яких поручителі зобов'язалися відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору. Позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 03 березня 2016 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 35 682,87 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 873,83 долари США; сума дострокового стягнення кредиту - 32 086,09 доларів США; відсотки - 2 622,11 доларів США; підвищені відсотки - 100,84 доларів США. Враховуючи наведене, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за Кредитним договором у розмірі 35 682,87 доларів США, стягнути солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на свою користь заборгованість за Кредитним договором у розмірі 35 682,87 доларів США, стягнути солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_7 свою користь заборгованість за Кредитним договором у розмірі 35 682,87 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду від 20 лютого 2017 року про виправлення описки, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 35 682,87 доларів США, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі - 873,83 долари США; суми дострокового стягнення кредиту - 32 086,09 доларів США; відсотків - 2 622,11 доларів США; підвищених відсотків - 100,84 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір в сумі 13 266 грн 06 коп. в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за Кредитним договором відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_4 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника у повному обсязі на користь банку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порука припинилася, оскільки з 02 грудня 2015 року (дата направлення вимог про погашення поточної заборгованості) до 04 серпня 2016 року (дата пред'явлення позову про дострокове виконання кредитних зобов'язань) минуло більше ніж 6 місяців.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та в частині стягнення судового збору з ОСОБА_4 скасовано і ухвалено в цих частинах нове рішення про задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 35 682,87 доларів США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 35 682,87 доларів США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 35 682,87 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Універсал банк» судовий збір у розмірі 27 858 грн 73 коп. в рівних частках з кожного. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порука не припинилася, оскільки вимогу про дострокове повне погашення кредитної заборгованості банк вперше пред'явив у квітні 2016 року, звернувшись до Деснянського районного суду міста Києва з позовом, який було повернуто позивачу у зв'язку з порушенням правил підсудності. З повторним позовом банк звернувся до суду у серпні 2016 року, тобто в межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині стягнення кредитної заборгованості з позичальника, апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив первинних документів на підтвердження видачі кредиту, не зазначив у судовому рішенні, яким чином були направлені вимоги про погашення кредитної заборгованості, не з'ясував, чи надавала згоду дружина позичальника на отримання кредиту. Апеляційний суд взагалі не врахував указаних обставин. Судами не звернуто уваги на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2829цс16. ОСОБА_4 був позбавлений можливості надати пояснення в суді апеляційної інстанції, оскільки розгляд справи відбувався за його відсутності, чим порушено його права як сторони процесу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 755/12668/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 23 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», і ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 40 тис. доларів США під 12,45 % річних на строк до 10 травня 2026 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З метою належного виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань 23 травня2008 року між банком і ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 057-2008-1640-Р/2, за умовами якого поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору.

Того ж дня були укладені договори поруки між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

ОСОБА_4 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка за розрахунком ПАТ «Універсал Банк» станом на 03 березня 29016 року склала 35 682,87 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 873,83 долари США; сума дострокового стягнення кредиту - 32 086,09 доларів США; відсотки - 2 622,11 доларів США; підвищені відсотки - 100,84 доларів США.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Пунктом 2.4 Кредитного договору передбачено, що погашення основної суми кредиту і процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Під терміном «щомісячний платіж» сторони розуміють платіж, який складається із частини погашення основної суми кредиту та процентів, нарахованих за користування кредитом за попередній платіжний період. Під терміном «платіжний період» сторони розуміють період, що дорівнює одному календарному місяцю: з дати, в яку повинен бути сплачений попередній щомісячний платіж до дати, встановленої у Графіку погашення, для сплати наступного щомісячного платежу. Перший платіжний період відраховується з дня видачі кредиту по день, що передує даті здійснення першого щомісячного платежу згідно з Графіком погашення. Позичальник зобов'язується щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми на поточний рахунок. Позичальник доручає кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості позичальника у порядку та черговості. При цьому, під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця.

Згідно з пунктом 5.2.5 Кредитного договору сторони погодили, що у випадку, зокрема прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 (двох) місяців, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Судами встановлено, що банк (кредитор) надіслав позичальнику і поручителям повідомлення-вимоги від 04 грудня 2015 року про погашення поточної заборгованості за Кредитним договором, а не про дострокове стягнення усієї суми кредиту. Тому цією вимогою строк виконання основного зобов'язання не був змінений.

14 квітня 2016 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Тобто кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 5.2.5 Кредитного договору право на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання в день пред'явлення позову.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 травня 2016 року вказаний позов було повернуто позивачу для подачі до належного суду.

У серпні 2016 року ПАТ «Універсал Банк» знову звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про повне дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася станом на 03 березня 2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Частинами першою і третьою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Пунктами 1.3, 1.4, 4.2 договорів поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Порука припиняється із припиненням всіх зобов'язань боржника за основним договором, що забезпечуються такою порукою.

Тобто договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Виконання сторонами зобов'язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Вищенаведеним пунктом 2.4 Кредитного договору передбачено погашення основної суми кредиту та процентів шляхом сплати щомісячних платежів в обумовлені сторонами строки.

Таким чином, сторони встановили строки виконання позичальником окремих зобов'язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного періодичного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (виникнення простроченої заборгованості за Кредитним договором) пред'явити вимоги до поручителів.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних періодичних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд врахував зазначені вимоги матеріального права та висновки Верховного Суду України, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що порука не припинилася, оскільки кредитор звернувся до суду з цим позовом до боржника і поручителів в межах строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому поручителі несуть солідарну відповідальність, кожен окремо, з боржником.

Доводів щодо пропуску банком строку пред'явлення до поручителів вимоги про повернення періодичних платежів заявник не навів і доказів з цього приводу суду не надав.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-214, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що банком не було отримано згоди дружини ОСОБА_4 на отримання кредиту, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а такождоговорівстосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з'ясована окремо.

Поряд з цим для укладення договору кредиту (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як кредитор надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір кредиту (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов'язальних правовідносин.

Разом з тим, у матеріалах справи наявний договір поруки, укладений між банком і ОСОБА_5 - дружиною позичальника ОСОБА_4, згідно з яким ОСОБА_5 зобов'язалася відповідати за невиконання ОСОБА_10 (позичальником) усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору.

Тобто ОСОБА_5 була обізнана про укладення ОСОБА_4 Кредитного договору.

Посилання у касаційні скарзі на те, що кредитна заборгованість повинна бути стягнута виключно в національній валюті України, є безпідставними.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтями 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Як роз'яснено у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дали оцінки всім аргументам заявника (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року), є неспроможними, оскільки оскаржувані судові рішення достатньо мотивовані, на всі суттєві аргументи сторін дано обґрунтовану відповідь, що є виконанням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням як вищезгаданого рішення ЄСПЛ, так і рішень цього ж суду у справі «Трофимчук проти України» від 28 січня 2011 року, «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 21 січня 1999 року. Також враховано Висновок № 11 (2008 рік) Консультативної ради Європейських суддів (пункти 34-35) про якість судового рішення в контексті його вмотивування.

Згідно з частиною третьою статті 401, частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов