Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 487/631/16-ц

провадження № 61-16260св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 р. ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_3, згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 червня 2013 року.

У вказаній квартирі також зареєстровано місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6, яка з 16 липня 2015 року проживає у м. Києві зі своєю матір'ю ОСОБА_5

30 червня 2015 року набрало законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва про поновлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо доньки - ОСОБА_6

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 не проживає за місцем реєстрації, оскільки має інше постійне місце проживання з матір'ю, а підстава, через яку вона була зареєстрована у квартирі (встановлення опіки над нею), припинила своє існування з моменту поновлення ОСОБА_5 у батьківських правах, ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, судом залучено Службу у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, в якій просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 20 червня 2013 року № 5166354, видане на ім'я ОСОБА_4

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 серпня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи: Адміністрація Заводського району м. Миколаєва, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання приватизації квартири недійсною залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача як власника спірної квартири підлягають захисту відповідно до частини першої статті 391 ЦК України. Оскільки неповнолітня ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживає більше одного року, не є членом сім'ї позивача, її мати не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не бере участі у спільному побуті, то вона має бути визнана такою, що втратила право користування квартирою.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, - ОСОБА_7 задоволено. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що всупереч тому, що з липня 2015 року ОСОБА_6 не користується спірною квартирою, суд протиправно позбавив її, як неповнолітню особу, прав на житло, оскільки вона не проживає у цій квартирі через поважні причини - у зв'язку із переїздом до м. Києва на навчання, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки опіка ОСОБА_4 над ОСОБА_6 припинилася з моменту поновлення ОСОБА_5 у батьківських правах щодо ОСОБА_6, застосування апеляційним судом положень статті 25 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 247 СК України є помилковим. З огляду на те, що з 15 травня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не є членами сім'ї, підстави збереження за останньою права на проживання у належному позивачу житловому приміщенні відсутні. Крім того, реєстрація ОСОБА_6 у квартирі позивача без фактичного проживання перешкоджає їй у реалізації права власності та зумовлює понесення додаткових витрат на утримання житла. Також не відповідає дійсності висновок апеляційного суду про поважність причин непроживання особи за місцем реєстрації у зв'язку з її навчанням, оскільки ОСОБА_6 переїхала до м. Києва для постійного проживання з матір'ю. Зазначає, що з урахуванням положень статті 405 ЦК України апеляційний суд повинен був визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право на проживання у житловому приміщенні, через відсутність її за місцем проживання понад один рік без поважної причини.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, вказувала на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Зазначала про відсутність у ОСОБА_6 процесуального статусу «відповідача». Крім того, ОСОБА_6 була вселена та зареєстрована у квартирі, що належить позивачу, саме як донька її сина - ОСОБА_8 та, відповідно, як її онука, тобто як член сім'ї власника, а тому згідно з вимогами статті 145 ЖК УРСР набула право на користування спірним житловим приміщенням.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що квартира АДРЕСА_2 знаходиться в будинку житлово-будівельного кооперативу, членом якого була ОСОБА_4, та відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 червня 2013 року належить їй на праві власності.

Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 21 грудня 2015 року у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 з 27 липня 1990 року та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, - з червня 2002 року.

Як вбачається з матеріалів справи, матір'ю ОСОБА_6 є ОСОБА_5.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року встановленого факт батьківства ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, відносно ОСОБА_6

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року також встановлено, що біологічним батьком ОСОБА_6 є син позивача - ОСОБА_8 Зазначений факт також визнавався позивачкою.

Встановлено, що ОСОБА_6 з 2002 року проживала у АДРЕСА_4 разом зі своїми батьком та бабою - ОСОБА_4, як член їхньої сім'ї.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2011 року ОСОБА_5. було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_6

Після смерті батька у 2007 році ОСОБА_6 продовжила проживати у спірній квартирі з позивачкою, яка була призначена її опікуном.

Таким чином, ОСОБА_6 будучи малолітньою вселилась до спірної квартири в якості члена сім'ї позивачки і була її підопічною на підставі рішення Заводського районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17 червня 2002 року № 205 щодо призначення ОСОБА_4 опікуном.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року правильно зазначено, що у разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Доводи касаційної скарги про те, що неповнолітня ОСОБА_6 не є членом сім'ї ОСОБА_4, суперечать вимогам сімейного законодавства та спростовуються встановленими обставинами у справі, а поновлення ОСОБА_9 у батьківських правах та, як наслідок припинення опіки ОСОБА_4 відносно онуки не скасовує їх статусу баби та онуки.

Також не спростовується доводами касаційної скарги висновок апеляційного суду щодо поважності причин відсутності ОСОБА_6 за місцем її реєстрації, оскільки зміна місця проживання пов'язана з неможливістю перебування ОСОБА_6 у спірній квартирі, що суперечило б законним правам та інтересам дитини.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та заявником в процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційний суд визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, з'ясував предмет та підставу позову, дійшов правильного висновку про відмову у його задоволенні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін на підставі частини третьої статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник