Справа № 288/346/16-ц
Провадження № 2/288/40/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року смт Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Зайченко Є. О.,

секретаря судового засідання - Мітніцької О.В.,

за участю представника первісного позивача /відповідача за зустрічним позовом/ - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що є обєктом права спільної сумісної власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що є обєктом права спільної сумісної власності.

Позовні вимоги обґрунтовує, тим, що 14 липня 1990 року між ним та ОСОБА_4 укладено шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між ними розірваний. У період шлюбу, а саме, 15 квітня 2006 року ними придбано у власність автомобіль НОМЕР_1, який було зареєстровано на ОСОБА_3.

Також, 20 грудня 2001 року ОСОБА_3 було набуто право власності на земельну ділянку площею 0,30 га за адресою: с. Миролюбівка, Попільнянського району Житомирської області, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. На зазначеній земельній ділянці в 2002 році ними було збудовано житловий будинок (с. Миролюбівка, вул. Радянська, 14, Попільнянського району Житомирської області).

ОСОБА_2 вважає вказані вище автомобіль, земельна ділянка та житловий будинок, що були придбані в період шлюбу, належать їм на праві спільної сумісної власності.

В уточненій позовній заяві від 08 листопада 2016 року ОСОБА_2 просить суд, визнати за ОСОБА_2 право власності на одну другу частину автомобіля НОМЕР_1 та виділи у власність ОСОБА_2 одну другу частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: с. Миролюбівка, вул. Радянська, 14, Попільнянського району Житомирської області.

До суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій ОСОБА_3 просить суд, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_2, поділити автомобіль НОМЕР_2 в наступний спосіб: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму компенсації одної другої частини автомобіля НОМЕР_2 в розмірі 28351 гривні; після виконання ОСОБА_2 зобовязання на користь ОСОБА_3 по сплаті одної другої частини автомобіля НОМЕР_2 в розмірі 28351 гривні, припинити право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль та передати автомобіль НОМЕР_2 у власність ОСОБА_2. Посилаючись на те, що автомобіль був придбаний за час шлюбу за кредитні кошти, які вона особисто сплачувала та є спільною сумісною власністю подружжя. Вказаний автомобіль ОСОБА_3 придбала для сімї, з розрахунком, що керувати ним буде ОСОБА_2, не зважаючи на те, що тягар сплати кредиту був виключно на ній. Проте, з варіантом поділу зазначеного автомобіля, що запропонований ОСОБА_2 категорично не погоджується.

На даний час спірний автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_2,ОСОБА_3 не має можливості ним користуватися.

Щодо первісних вимог ОСОБА_2 про поділ незавершеного будівництвом житлового будинку, ОСОБА_3 категорично не погоджується. Зазначає, що земельна ділянка площею 0,300 га, на якій знаходиться спірний незавершений будівництвом будинок, була нею приватизована. Будинок, який був до його ремонту на земельній ділянці, ОСОБА_3 отримала у спадок від своєї бабусі, ОСОБА_6, яка померла 10 грудня 1994 року. ОСОБА_3 прийняла у спадок майно та здійснила його ремонт.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів, що він особисто приймав участь у будівництві спірного незавершеного будівництвом будинку, який розташований в с. Миролюбівка до вул. Радянська, 14 Попільнянського району Житомирської області, усі організаційні роботи щодо ремонту та будівництва будинку та оформлення документів на нього здійснювала ОСОБА_3, а тому в цій частині вимога позивача за первісним позовом про поділ майна, а саме, незавершеного будівництвом будинку, який з юридичної точки зору та усталеної судової - практики є будівельними матеріалами, є такою, що не може бути задоволена судом.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 заявлені, з урахуванням вимог в уточненій позовній заяві, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позові, також просив затвердити варіант розподілу житлового будинку та господарських будівель згідно висновку експерта. Проти зустрічного позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_7 та її представник в судове засідання не зявились, надали до суду заяву якій просили справу слухати без їх участі. В подані заяві від 26 вересня 2018 року просили в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 з урахуванням всіх уточнених первісних позовних вимог відмовити, зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення представника первісного Позивача, дослідивши усі наявні докази в матеріалах справи, дійшов до наступного висновку.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто вказана норма матеріального права припускає існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України).

Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верхового Суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 у п. п. 22, 23, 24, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено, що 14 липня 1990 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 829, зареєстровано шлюб між ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про шлюб серії І-БК № 214798).

Також встановлено, що на даний час шлюб між сторонами розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року.

В період шлюбу сторонами придбано автомобіль НОМЕР_2 (договір купівлі продажу автомобіля № 214141-394 від 14 квітня 2006 року). Для придбання кого ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 30-60/06-А від 20 квітня 2006 року по програмі «ОСОБА_1 в кредит», відсоткова ставка 10 відсотків річних, сума кредиту 9118,00 доларів США, які ОСОБА_3 станом на 10 березня 2011 року погасила в повному обсязі. Наведені обставини підтверджуються копіями: договору застави автомобіля від 20 квітня 2006 року, листом та довідкою АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 11 березня 2011 рок, а також квитанціями про здійснення валютно обмінної операції.

Автомобіль марки Daewoo Lanos реєстраційний номер НОМЕР_3 зареєстровано на ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ААС 003853 видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві.

Відповідно до звіту СПД ОСОБА_9 (сертифікат субєкта оціночної діяльності № 17130/14 від 27 жовтня 2014 року), з оцінки КТЗ (легковий автомобіль седан) Daewoo Lanos реєстраційний номер НОМЕР_3 від 17 березня 2016 року, ринкова вартість автомобіля НОМЕР_2 складає 56702 гривень.

В судовому засіданні сторони не оспорювали вартість транспортного засобу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 успадкувала від ОСОБА_6, житловий будинок, що знаходиться в селі Миролюбівка, Попільнянського району Житомирської області і розташований на землі закріпленій за колгоспом «Зоря Комунанізму», що підтверджується заповітом від 06 лютого 1992 року та довідкою виконавчого комітету Миролюбівської сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 04 березня 1998 року № 78.

10 грудня 2001 року ОСОБА_3 також на підставі рішення виконкому Миролюбівської сільської ради народних депутатів від 30 листопада 2001 року № 58, набуто право власності на земельну ділянку площею 0,3000 га, яка розташована на території с. Миролюбівка, Миролюбівської сільської ради, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ № 029920).

На вказаній земельній ділянці в 2002 році збудований житловий будинок, № 14, вул. Радянська, с. Миролюбівка, що підтверджується копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок виготовлений станом на 30 квітня 2015 рік. Інвентаризаційна вартість будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 177157 гривень.

Відповідно до копії довідки Миролюбівської сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 12 лютого 2015 року № 56, згідно із записів в погосподарській книзі № 9 за 2015 роки, особовий рахунок 0395-03 по вул. Радянська, 14 в с. Миролюбівка, Попільнянського району Житомирської області, знаходиться житловий будинок незавершений будівництвом (в наявності є фундамент, стіни, покрівля, двері, вікна), який належить ОСОБА_3.

Сторонами суду не надано жодних доказів того, що будинок прийнято в експлуатацію чи здійснена його державна реєстрація.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин другої третьої статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (далі ЦК України) (частина четверта статті 71 СК України).

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною пятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За таких обставин, враховуючи, що спірний автомобіль НОМЕР_2, був придбаний сторонами під час шлюбу, суд дійшов до висновку, що відповідно до частини першої статті 60 СК України він є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких у праві власності є рівними.

Згідно з чинним законодавством України, в тому числі статті 57 Сімейного кодексу України, встановлюється перелік об'єктів прав особистої власності подружжя, які не підлягають розділу. До їх числа відносяться: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Власність, яка належить одному з подружжя до реєстрації шлюбу, так само як і набута в подарунок або успадкована (незалежно від способу прийняття спадщини), спільно нажитим майном не є, а є особистою власністю. Претендувати на особисту власність без згоди власника ніхто не має права.

Майно, яке належить одному з подружжя на праві особистої власності, визначається спільно нажитим за наступних обставин:

- будучи в шлюбі, один з подружжя зробив поліпшення спадкового обєкта за рахунок власних чи спільних коштів;

- такі поліпшення проведені за рахунок праці одного з подружжя.

Спадковий обєкт може бути переведений із статуту роздільної власності в категорію спільної, при наявності двох умов: технічної та юридичної:

- технічна умова передбачає процес зміни обєкта, що спричинило значне збільшення його вартості (переобладнання, перебудова, капітальний ремонт, реконструкція, модернізація та інше);

- юридична умова, визнання в судовому порядку суттєве збільшення вартості майна.

Що ж стосується позовних вимог щодо виділу у власність ОСОБА_2 одної другої частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: с. Миролюбівка, вул. Радянська, 14, Попільнянського району Житомирської області, суд приходить до наступного.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 04 жовтня 1991 року №7, з наступними змінами „Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок„ роз'яснив судам, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами (п.9 постанови).

У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ в постанові від 7 вересня 2016 р. у справі № 6-47цс16).

Таким чином, спір між подружжям може бути вирішений трьома способами: 1) поділ обєкта незавершеного будівництва; 2) визнання права на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку; 3) залишення його у власності однієї зі сторін з присудженням грошової компенсації.

З наданих до матеріалів справи доказів та пояснень сторін вбачається, що будівництво спірного будинку почалося на підставі усної угоди сторін про створення спільної сумісної власності в період перебування їх у шлюбі.

Жодна із сторін не надала достатньої кількості доказів, які б підтверджували факт зведення будинку виключно коштом лише одного з подружжя.

За таких обставин суд приходить до висновку про рівність часток сторін у вказаному будинку.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Зазначені правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-47цс16 від 07 вересня 2016 року.

Виходячи з положень статей 183, 367 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п. п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 14 березня 2017 року по справі було призначено судово будівельно-технічну експертизу, за результатами якої надано висновок експерта № 738/06,17 від 21 червня 2017 року, відповідно до якого згідно фактичного дослідження конструктивних елементів обєкта, станом на день проведення експертизи, ступінь готовності незавершеного будівництвом житлового будинку № 14 по вулиці Радянська в с. Миролюбівка, Попільнянського району Житомирської області складає 94 відсотка. Після проведеного дослідження обєкта та відповідно до визначення понять щодо «житла» та «житловий будинок» - одноповерховий житловий будинок придатний до експлуатації. Відповідно до вимог нормативно правових актів у галузі будівництва розділити будинок з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до часток співвласників (по одній другій частки за кожним) з збереженням рівності часток не представляється можливості. Поділ житлового будинку можливий з відхиленням від рівності ідеальних часток. Враховуючи фактичне обємно просторове та конструктивне рішення житлового будинку, їх розміщення на земельній ділянці, частки співвласників, а також вимоги нормативних документів на розгляд суду запропоновано два варіанти розподілу житлового будинку та господарських будівель, з відхиленням від рівності ідеальних часток.

При цьому експертом наголошено, що розподіл Будинку між співвласниками відповідно до ідеальних часток по одній другій частці кожному неможливий, лише є варіанти близькі до ідеальних часток кожного.

Враховуючи ті обставини, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється, з невідомих причин, те що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (далі ЦК України) (частина четверта статті 71 СК України), визначити варіант розподілу будинку

неможливо, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за сторонами права на одну другу частину спірного обєкта незавершеного будівництва, без його реального поділу.

Відтак, дослідивши усі матеріали справи в їх сукупності та проаналізувавши усі вищевикладені правові норми, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що є обєктом права спільної сумісної власності, підлягають частковому задоволенню.

Стосовно земельної ділянки на якій збудований житловий будинок незавершений будівництвом, відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не

визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до частини другої, третьої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 102 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ч. 1 ст. 110 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Керуючись статтями 15, 16, 182, 183, 210, 317, 319, 321, 325, 328, 331, 334, 367, 372, 377, 386, 391, 396, 640, 657 ЦК України; статтями 2, 5, 12, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 102, 110, 258, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, статтями 57, 60, 68-72 СК України; ЗК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»; Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що є обєктом права спільної сумісної власності та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - автомобіль НОМЕР_2 та об'єкт незавершеного будівництва, тобто речей, предметів матеріального світу з яких складається житловий будинок №14, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Миролюбівка, вул. Радянська, Попільнянського району Житомирської області.

Провести поділ спільного сумісного майна подружжя визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках право власності на одну другу частину автомобіля НОМЕР_2 та об'єкт незавершеного будівництва, тобто речей, предметів матеріального світу з яких складається житловий будинок №14, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Миролюбівка, вул. Радянська, Попільнянського району Житомирської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Попільнянського

районного суду ОСОБА_10