Справа № 186/775/18
Провадження №2/0186/277/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої - судді Янжули С.А.

секретар - Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Першотравенську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначила, що на підставі довіреності ОСОБА_3 вона користується його автомобілем "Geely CK", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску.

27 травня 2017 року о 10:00 годині на вказаному автомобілі вона, в якості пасажира, рухалася по вул.Горького, м.Першотравенська, Дніпропетровської області. За кермом автомобіля був її знайомий - ОСОБА_4 Коли вони зрівнялися з будинком №3 по вул.Горького, м.Першотравенська, який розташований біля головної дороги, відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем "ВАЗ 2121" д/н НОМЕР_3, не впевнившись в безпеці даного маневру, заднім ходом почав виїжджати на смугу руху її автомобіля, що призвело до зіткнення їх автомобілів. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Винним у дорожньо-транспортній пригоді було визнано відповідача.

Внаслідок зіткнення автомобілю позивача були завдані пошкодження, відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи №042/2/17 від 01 червня 2017 року вартість матеріальної шкоди складає 10 929 гривень.

Страхова компанія відмовилася виплачувати їй страхове відшкодування, оскільки франшиза невелика і тому вони не можуть відшкодувати шкоду, порадили звернутися з позовом до відповідача.

Добровільно відшкодувати решту майнової шкоди відповідач відмовився.

Крім того, їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 5 000,00 гривень, так як на протязі року з вини відповідача вона змушена використовувати свій час, щоб захищати свої права, звертатися до страхових компаній, експертів, щоб довести своє право на відшкодування шкоди. Наслідки ДТП призвели до втрати її душевного спокою та рівноваги, зміни звичайного способу життя.

Просить суд стягти з відповідача на її користь майнову шкоду - вартість пошкоджених вузлів та деталей з ремонтними роботами в сумі 10 929,00 гривень, завдану їй внаслідок пошкодження автомобіля; 5 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди; 600,00 гривень вартість проведених експертних досліджень; 190,00 витрати на юридичну допомогу.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не надав, однак надав заяву про розгляд справи в його відсутність, з позовними вимогами не згідний, так як такої шкоди не було, максимальний ремонт на 200,00 гривень був, просить в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити частково.

За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Так судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу "Geely CK", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску.

Довіреністю від 06 травня 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, підтверджується, що ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися вказаним автомобілем, в тому числі, отримувати відшкодування шкоди, завдане в результаті дорожньо-транспортної пригоди, представляти його інтереси в судах всіх інстанцій, з усіма правами наданими позивачу. Довіреність діє до 06 травня 2021 року.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 грудня 2014 року у справі N 6-183цс14 (Постанова N 6-183цс14).

Таким чином, враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи, в даному випадку позивач ОСОБА_1, яка правомірно володіє вказаним транспортним засобом, також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Відповідача ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, в зв'язку з тим, що 27 травня 2017 року о 10:00 годині біля будинку №3 по вул.Горького, м.Першотравенська, Дніпропетровської області, рухаючись заднім ходом на автомобілі "ВАЗ-2121" д/н НОМЕР_3, не переконавшись в безпеці даного маневру, здійснив зіткнення з автомобілем "Geely CK", д/н НОМЕР_1, який рухався по головній дорозі по вул.Горького, м.Першотравенська, внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні даного адміністративного правопорушення, накладено відповідне стягнення. В судовому засіданні ОСОБА_2 вину у вчиненому адмінправопорушенні визнав у повному обсязі та просив суд суворо його не карати.

Згідно даних справи про адміністративне правопорушення №186/677/17 відносно ОСОБА_2, автомобіль "ВАЗ-2121" д/н НОМЕР_3, яким керував останній та скоїв дорожньо-транспортну пригоду 27 травня 2017 року, належить ОСОБА_5 на праві власності. Матеріали справи також містять копію водійського посвідчення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_4 від 04 липня 1979 року.

Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована, про що вона зазначає в позові. Однак, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 20 січня 2016 року у справі N 6-2808цс15 (Постанова N 6-2808цс15), від 14 вересня 2016 року у справі N 6-725цс16 (Постанова N 6-725цс16) та позиції Верховного Суду, викладеній в постанові №344/10730/15-ц від 14 лютого 2018 року, про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Таким чином, позивач правомірно звернулася з даним позовом не до страховика, а до заподіювача шкоди.

Відповідно до ч.1, 3 ст.40 КУпАП якщо у результаті вчинення адміністративного правопорушення заподіяно майнову шкоду громадянинові, підприємству, установі або організації, то суддя під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про відшкодування винним майнової шкоди, якщо її сума не перевищує двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а суддя міського суду-незалежно від розміру шкоди, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Посилання на зазначену норму закону також відображено в п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 1187 ЦК України передбачає, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка володіє таким джерелом на відповідній правовій підставі.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

В постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року та в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках зазначено, що відповідачем за таких правовідносин виступають: володілець транспортного засобу; винна особа-володілець транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (володілець) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов'язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст. ст. 1178, 1179, 1183, 1186 ЦК України та ст. ст. 1187, 1188 ЦК України.

У свою чергу матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об'єктами. У разі, якщо управління небезпечним об'єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об'єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто, як правило, обидві ознаки володільця небезпечного об'єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Винятки із цього правила встановлено ч. 3, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом (власник, орендар, підрядник тощо), звільняється від обов'язку відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом у випадках неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом, завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості ОСОБА_2 не потребують доказування, оскільки вони встановлені постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року по вказаній справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 та ст.1166 ЦК України під майновою шкодою, завданою фізичній особі, яка підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала , маються на увазі втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням майна, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Податок на додану вартість (ПДВ) це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем, але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець.

При розрахунку збитків, експертом приймається до уваги вартість запчастин у офіційних представників пошкодженого автомобіля. У випадку придбання запчастин на пошкоджений автомобіль, позивач сплачував би вартість запчастин, зазначених у висновку експерта, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 року.

У п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 роз'яснено, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Висновком експертного автотоварознавчого дослідження №042/2/17 від 01 червня 2017 року підтверджується, що вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля "Geely CK", д/н НОМЕР_1 на 25 травня 2017 року становить 10 920,03 гривень, ринкова вартість вказаного автомобіля до його пошкодження на 25 травня 2017 року становила 89 448,60 гривень, вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля становила 8 952,87 гривень.

Як убачається з матеріалів справи та позовної заяви, для обґрунтування позовних вимог про відшкодування майнової шкоди позивач замовила та надала висновок експертного автотоварознавчого дослідження №042/2/17 від 01 червня 2017 року, за яким матеріальний збиток було визначено у розмірі 10 920,03 гривень.

Втім, суд звертає увагу на те, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі цього, при визначенні розміру заподіяних позивачу збитків, бере до уваги розрахунок вартості відновлюваного ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля "Geely CK", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, який, станом на 25 травня 2017 року, становить 8 952,87 гривень. Даний розрахунок вартості відновлювального ремонту не був оспорений ні позивачем, ні відповідачем.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до положень коментованої статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

У ч.2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) від 27 березня 1992 року №6 шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, в даних правовідносинах відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки під час ДТП, цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду.

Вирішуючи спір в частині стягнення моральної шкоди, суд прийшов до висновку про те, що з вини відповідача позивачу спричинена моральна шкода, однак, вирішуючи питання про її розмір, приймає до уваги роз'яснення, зазначені в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, від 31 березня 1995 року №4, відповідно до яких, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Виходячи з обставин справи, відсутністю тяжких наслідків та виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 500,00 гривень.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі, на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Копією квитанції до прибуткового касового ордера від 31 травня 2017 року підтверджується, що позивачем сплачено 600,00 гривень за проведення автотоварознавчого дослідження.

Суд вважає, що вказану суму судових витрат слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення 190,00 гривень судових витрат, а саме: за надання їй юридичної допомоги, то ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, згідно ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем надано копію квитанції до прибуткового касового ордера №18 від 15 травня 2018 року, згідно якої вона сплатила 190,00 гривень за підготовку позовної заяви. Суд не може визнати даний доказ належним та допустимим, оскільки він не відповідає вимогам ст.137 ЦПК України, не містить даних про те, кому сплачено 190,00 гривень, квитанція не містить печатки, не надано договору про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при пред'явленні позову сплачено 704,80 гривень судового збору за позовні вимоги майнового характеру та 704,80 гривень судового збору за позовні вимоги немайнового характеру.

Оскільки позовні вимоги майнового характеру позивача задоволено частково на суму 8 952,87 гривень, що становить 82% від заявленої ціни позову 10 929,00 гривень, то з відповідача слід стягнути 82% судового збору від сплачених позивачем 704,80 гривень, що становить 577,94 гривень.

Також, оскільки позовні вимоги немайнового характеру позивача задоволено частково на суму 500,00 гривень, що становить 10% від заявленої ціни позову 5 000,00 гривень, то з відповідача слід стягнути 10% судового збору від сплачених позивачем 704,80 гривень, що становить 70,48 гривень.

Всього підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 648,42 гривень. Решту судового збору слід залишити за позивачем.

В зв'язку з чим, суд вважає за необхідне стягти з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої їй внаслідок пошкодження автомобіля - 8 952,87 гривень та 500,00 гривень моральної шкоди. Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 600,00 гривень витрат вартості проведеного експертного дослідження та 648,42 гривень судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,3,4,6,9,18,76,77,78,79,80,89,200,206,207,258,263,264 ЦПК України, ст.ст.526,611,614, 638, 639, 676, 681 837, 846, 883 ЦК України, ч.1, 3 ст.40 КУпАП, - суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля "Geely CK", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, в сумі 8 952,87 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 500,00 гривень, в рахунок відшкодування вартості проведеного експертного автотоварознавчого дослідження - 600,00 гривень, та в рахунок відшкодування судового збору, сплаченого позивачем при пред'явленні позову до суду в розмірі 648,42 гривень, а всього стягнути 10 701 (десять тисяч сімсот одну) гривню 29 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С. А. Янжула