КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3405/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Національної телекомпанії України про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року,

встановив:

у квітні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати незаконним її звільнення з посади фінансового директора (керівника фінансово-економічної служби) в Національній телекомпанії України (далі - НТКУ), поновити на роботі та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2014 року і моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 17 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду про відмову в задоволенні позову, представник позивача - ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а саме - наявність у позивача статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, недоведеність обставин, що мають значення для справи - не досліджувалось питання кваліфікації позивача, судом проігноровано той факт, що позивачу не було запропоновано всі вакантні на підприємстві посади, тимчасово виконуючий обов'язки генерального директора НТУ заступник генерального директора ОСОБА_5 не мав повноважень для підписання наказу про звільнення позивача, вивільнення працівників не можна вважати зміною в організації та виробництві, не враховано довідку, надану Міністерством охорони здоров'я від 16.04.2014 про те, що позивач може займати посади, пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, не розглядалась її вимога про відшкодування моральної шкоди, безпідставно встановлено причетність позивача до виникнення заборгованості, а також було неправильно застосовано норму матеріального права - ст. 42 КЗпП України. Тому апелянт вважає, що відповідач зобов'язаний був запропонувати їй вакантну посаду заступника генерального директора НТУ та надати переважне право на залишення на посаді.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та представника відповідача - ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона працювала у відповідача на посаді директора з виробництва (фінансового директора) з 30.06.2010. З 26.11.2013 її було фактично відсторонено від виконуваної роботи та наказано звільнити кабінет і з січня по березень 2014 року іншого місця для роботи облаштовано не було. В січні їй було повідомлено, що відбудеться об'єднання двох підрозділів - Фінансової дирекції та Управління державних контрактів та організації телемовлення, і її посаду буде скорочено, однак вона не підписала повідомлення про запропоновану посаду начальника відділу, оскільки не могла знати в чому будуть полягати її трудові обов'язки. Посада керівника фінансово-економічного підрозділу була запропоновано менш кваліфікованому працівнику без наявності переважного права. Про наявність у неї переважного права вона повідомила профкому НТУ, оскільки вона має інвалідність, яка пов'язана з аварією на ЧАЕС, одна виховує дочку, має на утриманні батьків-інвалідів. Однак це враховано не було і наказом №186-к від 20.03.2014 її було звільнено з 31.03.2014 із займаної посади згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. В зв'язку з цим вона просила визнати її звільнення незаконним, поновити її на роботі на посаді фінансового директора (керівника фінансово-економічної служби), стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18 листопада 2014 року позов було задоволено частково, поновлено ОСОБА_3 на вказаній посаді з 31 березня 2014 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 129 895 грн. 05 коп. та 5 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 11 березня 2015 року вказане рішення було залишено без змін.

У квітні 2015 року позивач звернулась до суду першої інстанції з вимогами про стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення її на роботі в розмірі 65 356 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2015 року заяву було задоволено частково, стягнуто з Національної телекомпанії України на користь ОСОБА_3 33 494 грн. 95 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Додатковим рішенням до вказаної ухвали вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 11 березня 2015 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 червня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу Національної телекомпанії України було відхилено, а ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2015 року, якою було задоволено заяву ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та додаткове рішення до неї залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 13 вересня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16 вересня 2018 року визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист, виданий на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2015 року. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року вказана ухвала була залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2018 року ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2015 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 23 серпня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 13 вересня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 17 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 17 вересня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з дотриманням вимог Кодексу законів про працю України, у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва, позивача було завчасно попереджено про наступне вивільнення, запропоновано вакантну посаду, яка відповідала її кваліфікації. Оскільки судом не було встановлено підстав для поновлення позивача на роботі, а також не доведено факту її відсторонення від роботи з 26.11.2013, судом було відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 23, 24, 36, 40, 233, 234 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи, позивач працювала у відповідача з 14.04.2010 на посаді начальника відділу - заступника головного продюсера відділу головного продюсера, а з 30.06.2010 - на посаді директора з виробництва (фінансового директора). Наказом №7 від 15.01.2014 визначено у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, згідно штатного розпису НТКУ, затвердженого 26.12.2013 та який вступає в дію з 01.04.2014 було визначено провести вивільнення працівників з 01.04.2014. Позивача було ознайомлено з Попередженням про наступне скорочення її посади з 01.04.2014 запропоновано посаду начальника відділу нормування та оптимізації виробництва фінансово-економічного управління. Позивач відмовилась підписати вказане попередження, однак визнає факт ознайомлення з ним. Згідно протоколу №69 засідання профкому НТКУ від 20.03.2014 було надано згоду на звільнення ОСОБА_3 Наказом №186-к від 20.03.2014 її було звільнено із займаної посади з 31.03.2014 у зв'язку зі змінами в організації виробництва, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 статті 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.

При звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем враховано вимоги ст. 42 КЗпП України, зокрема продуктивність праці ОСОБА_3, яка була нижчою, порівняно з іншими працівниками, які займали рівнозначну посаду.

Питання щодо переважного права залишення на роботі розглянуто відповідачем з урахуванням продуктивності праці кожного з керівників фінансової дирекції та управління організаційного обслуговування державних контрактів та аналізу телемовлення.

У відповідності до наказу т.в.о. генерального директора НТКУ від 15.01.2014 №7 було призначено заходи, пов'язані із наступними змінами в організації виробництва. Зокрема, було створено комісію з визначення переважного права на залишення на роботі керівника структурного підрозділу, що має бути створений шляхом об'єднання фінансової дирекції та управління організаційного обслуговування державних контрактів та аналізу телемовлення. Згідно Акту від 23.01.2014 комісія дійшла висновку, що ОСОБА_9, працюючи в НТКУ з 2006 року, має більш високу кваліфікацію, продуктивність праці та має відповідні нагороди, за час роботи не виявлено жодних порушень фінансово-господарської діяльності телекомпанії, а ОСОБА_3, працюючи з 2010 року отримала дисциплінарне стягнення у вигляді скасування надбавок, у висновках КРУ визначено порушення внаслідок неналежного виконання нею своїх обов'язків, за рекомендацією МСЕК потребує скороченого робочого об'єму праці, а тому визнав, що ОСОБА_9 має переважне право на залишення на роботі.

Доводи позивача про те, що вона має переваги в залишенні на роботі - одна виховує неповнолітню дитину та має на утриманні двох непрацездатних батьків, в сім'ї немає інших працівників з самостійним заробітком, не може бути підставою для визнання за позивачем переважного права в залишенні на роботі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 42 КЗпП України таке переважне право надається лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

06.03.2014 відповідачем до профспілкового комітету профспілки працівників культури НТК України було надіслано подання щодо звільнення позивача і така згода була надана. Згідно з випискою з протоколу №69 від 20.03.2014 засідання профспілковим комітетом надано згоду на звільнення її в зв'язку за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з 20 березня 2014 року, оскільки вона не має переважного права на залишення на посаді та від переведення на іншу посаду відмовилась.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі всіх доказів, наданих сторонами, які були оцінені судом, обґрунтовано виходив із того, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, їй було запропоновано іншу вакантну посаду, від якої позивач відмовилася, а тому відповідач мав підстави для розірвання з позивачем трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно зі ст. 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Позивач в позовній заяві визнала, що не погоджувалась на переведення на запропоновану посаду начальника відділу нормування та оптимізації виробництва фінансово-економічного управління.

В ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в якій передбачено пільги та компенсації громадянам, віднесеним до категорії 1, зокрема, переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування (п. 7).

В постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року (справа № 755/17039/16-ц) зроблено висновок, що при скороченні чисельності штату працівників, додаткові пільги та гарантії щодо залишення на роботі, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підлягають застосуванню, оскільки позивач має більш низьку кваліфікацію та продуктивність праці порівняно з іншими працівниками на рівнозначних посадах.

Доводи апелянта про те, що її було незаконно позбавлено надбавок, вона не була причетна до виникнення заборгованості у НТКУ не можуть бути підставою для перегляду рішення суду, оскільки вона не оскаржувала наказів, якими її було позбавлено надбавок за складність та напруженість в роботі, за високі досягнення у праці у зв'язку з несвоєчасним виконанням завдань, у 2011 р. та за високі досягнення у праці та за складність та напруженість в роботі в зв'язку з погіршенням роботи і порушенням трудової дисципліни у 2014 р.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовувала тим, що вона з листопада 2013 року зазнала дискримінації через інвалідність, примушування її до звільнення, факти погроз, позбавлення її робочого місця, безпідставне зняття надбавок, ненадання матеріальної допомоги. В ході розгляду справи зазначені посилання позивача не знайшли свого підтвердження.

Доводи апелянта щодо неналежного мотивування відмови у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, також є необґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Посилання представника позивача про те, що позивач не просить поновити її на роботі, а лише просить визнати незаконним звільнення та відшкодувати моральну шкоду, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Відповідно до наданої копії трудової книжки позивача вона з 30.04.2014 працювала в Міністерстві екології та природних ресурсів України та була звільнена з 12.01.2015. Крім того, позивач наказом №32-к від 17.01.2015 була поновлена на роботі на посаді директора фінансового фінансової дирекції з 31.03.2014 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2014. Наказом №296-к від 27.04.2015 її було звільнено із займаної посади з 15.05.2015 за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Тому трудові відносини між позивачем та відповідачем припинились вже з інших підстав.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді