Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 454/2250/16-ц

провадження № 61-46635 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2018 року у складі судді Адамовича М. Я. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О., Матківського Р. Й.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до апеляційного суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 червня 2015 року у задоволенні його позову до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року його апеляційну скаргу задоволено частково. Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні його позову до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди з інших правових підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року його касаційну скаргу задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилаючись на вказані обставини, вважав, що ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року у справі № 461/6113/15-ц порушено його права, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України, оскільки вона є незаконною, чим йому завдано моральну шкоду.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 млн грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями колегії суддів апеляційного суду Львівської області, що призвело до приниження його честі, гідності та ділової репутації.

Ухвалами Сокальського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 в частині позовних вимог до апеляційного суду Львівської області відмовлено, а в частині позовних вимог ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди провадження у справі відкрито.

Не погодившись із ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року про відмову у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до апеляційного суду Львівської області, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року визначено підсудність справи за позовом ОСОБА_4 до апеляційного суду Івано-Франківської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди апеляційному суду Івано-Франківської області.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківсьої області від 13 грудня 2016 року ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 в частині позовних вимог до апеляційного суду Львівської області залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди при ухваленні судового рішення, якими незаконними діями суду, не пов?язаними із здійсненням правосуддя, така шкода була завдана, не обґрунтовано розмір шкоди.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2018 року провадження у справі закрито, а справу направлено за підсудністю до апеляційного суду Івано-Франківської області.

Постановою апеляційного суду Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач, не погоджуючись із судовим рішенням апеляційного суду, оскаржив його до суду касаційної інстанції, який ухвалив відповідне судове рішення. Позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди, що полягає в приниженні честі, гідності та ділової репутації унаслідок порушення норм Конституції України, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями колегії суддів апеляційного суду Львівської області та наслідками, зазначеними позивачем.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не ґрунтуються на верховенстві прав, на вимогах закону, прийняті без дотримання статей 8, 40, 55, 56 Конституції України. Крім того, суди повинні були застосувати до спірних правовідносин положення статей 16, 23, 1167, 1176 ЦК України та захистити його конституційні права на вирішення справи по суті, врахувати уже встановлені обставини незаконності ухвали апеляційного суду від 12 жовтня 2015 року, унаслідок постановлення якої йому було завдано моральної шкоди, що призвело до приниження його честі, гідності та ділової репутації, а також спричинило йому моральні страждання.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п'ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Проте застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов'язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Такий висновок відповідає положенням статей 56, 126, 129 Конституції України, а також роз'ясненням, викладеним у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів».

Зазначене також відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до частин першої-третьої статті 125 Конституції України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Зазначений висновок узгоджуються із правовою позицію, викладеною у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-3139цс17.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди, не зазначено, які незаконні дії колегії суддів апеляційного суду, що непов?язані із здійсненням правосуддя, призвели до приниження його честі, гідності та ділової репутації, не доведено наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями колегії суддів апеляційного суду Львівської області та наслідками, які настали для позивача.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк