Справа № 439/1035/16 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/1763/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: прокурора - Панькевича Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до посадових осіб прокуратури Бродівського району про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до посадових осіб прокуратури Бродівського району, у якому просила суд: визнати її цивільним позивачем в судовій справі № 439/1438/15-к; порушити судову справу відносно всіх працівників прокуратури Бродівського району, котрі протягом 2011-2016 рр. відмовлялися виконати судові рішення апеляційного суду Львівської області, Золочівського районного суду про розслідування злочинів посадових осіб Бродівської міської ради, зокрема по меру ОСОБА_3, котрий, отримавши хабар, їх квартиру ордером надав сторонній особі - підприємцю ОСОБА_4, жителю 3 поверхового будинку АДРЕСА_2 та власнику кількох квартир та 2-х приватних магазинах у колишніх військових квартирах «Сатурн-1» та «Сатурн-2»; порушити судову справу відносно прокурора військової прокуратури Тернопільського гарнізону, котрий не виконав судові рішення Бродівського районного суду про розслідування злочинів вчинених військовими особами щодо позбавлення багатодітної сім`ї трьох військових квартир у Бродівському гарнізоні, наданих за хабарі цивільним особам; визнати її, як дружину ветерана Збройних Сил України разом із чотирма спільними дітьми потерпілими особами та цивільними позивачами в даній судовій справі; стягнути із винних осіб, на даний час підсудного помічника прокурора Бродівського району Лук?янчука В.М. шістсот тисяч гривень матеріальної шкоди, котра їм завдана через незаконне позбавлення належної по черзі розподіленої квартири АДРЕСА_1, та військових квартир на АДРЕСА_3, квартири по АДРЕСА_4; стягнути із винних посадових осіб в її користь та в користь її багатодітної сім?ї шістсот тисяч гривень моральної шкоди (по сто тисяч позивачеві, її чоловіку - ветерану Збройних Сил України та спільним 4-м дітям).

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема покликається на те, що судом не досліджено доказів по справі та не надано їм належної оцінки, а саме акту про приєднання до матеріалів справи клопотання про допит трьох посадових осіб правонаступника Бродівської прокуратури, міськрайонної прокуратури Радехівського району. Відтак, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи від позивачки не поступило, поважності причин неявки в судове засідання нею не надано, натомість заявлено письмове клопотання про витребування доказів, яке колегією суддів визнано як необґрунтоване та в задоволенні останнього відмовлено, а тому в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Панькевича Р.В. на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачем порушено права позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в серпні 2016р. ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до посадових осіб прокуратури Бродівського району, у якому просила суд стягнути матеріальну шкоду в розмірі 600000 грн. та моральну шкоду в розмірі 600000 грн., заподіяну їй внаслідок неправомірних дій працівників прокуратури та злочину.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 81, 89 ЦПК України, обґрунтовано виходив з того, що позивачка не довела протиправності дій, причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача та шкодою, на яку вона посилається. Сам факт скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи не свідчить про протиправність дій працівників прокуратури та завдання матеріальної і моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси останньої були поновлені ухвалами слідчих суддів.(а.с.13-16)

Наведені у апеляційній скарзі доводи, про те, що судом ухвалене рішення з порушенням вимог статей, які регулюють відшкодування матеріальної і моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачці матеріальної та моральної шкоди, встановлення факту протиправності дій працівників прокуратури, факту наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначеного органу та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивачка суду не надала.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовних вимог і не спростовують правильності висновків суду, тому не дають підстав для її задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Бродівського районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.09.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета