Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 215/3547/16-ц

провадження № 61-19254св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року у складі судді Демиденка Ю. Ю. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Барильської А. П., Бондар Я. М. та касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, він тривалий час працював у відповідача у шкідливих умовах, внаслідок чого отримав професійне захворювання. Висновком Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 05 грудня 2007 року йому встановлено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, які залишені незмінними при повторному огляді 08 січня 2009 року. Йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, тривалий час виконуючи роботи в умовах фізичного перевантаження, неодноразово лікувався, йому важко виконувати будь-яку роботу, він обмежений у спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв'язки. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на свою користь 835 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнено з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 25 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час виконання позивачем трудових обов'язків ним отримано професійне захворювання. Виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я за статтею 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Кривбасзалізрудком» задоволено частково. Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року змінено. Зменшено розмір моральної шкоди, стягненої з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1, з 25 тис. грн до 10 тис. грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та правильно встановив, що між сторонами існували трудові відносини, а професійне захворювання позивача пов'язане з виробництвом. Однак, вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд першої інстанції не врахував роз'яснень, викладених в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Взявши до уваги характер і тривалість фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретні обставини справи і наслідки, що настали, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне зменшити розмір відшкодування до 10 тис. грн.

У квітні 2017 року ПАТ «Кривбасзалізрудком» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Тернівського районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга ПАТ «Кривбасзалізрудком» мотивована тим, воно не є правонаступником майнових прав та обов'язків реорганізованого Державного виробничого об'єднання «Кривбасруда» (далі - ДВО «Кривбасруда»), у структурних підрозділах якого працював позивач. Такі обставини встановлені судовими рішеннями Апеляційного суду Дніпропетровської області та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при вирішенні інших аналогічних справ.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 також подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року в частині відшкодування моральної шкоди та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд не в повній мірі врахував характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, вимушених змін у його повсякденному житті, необхідність постійного лікування, його переживань за стан здоров'я. Стягнена апеляційним судом сума не є справедливою компенсацією заподіяної позивачу моральної шкоди, що підтверджується судовою практикою в інших аналогічних спорах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Кривбасзалізрудком», а ухвалою від 28 квітня 2016 року - за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

У червні 2017 року ПАТ «Кривбасзалізрудком» подало заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що вона не ґрунтується на порушенні судом норм матеріального права, а доводи скарги фактично зводяться до переоцінки доказів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справу № 215/3547/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час працював у шкідливих умовах праці, в тому числі: з 18 серпня 1975 року по 01 січня 1998 року - підземним шляховим робітником, підземним бурильником свердловин, підземним машиністом бурової установки, підземним електрослюсарем по ремонту устаткування, підземним кріпильником у ДВО «Кривбасруда» на шахтах «Першотравнева-1» та «Першотравнева».

З 1975 року до 01 жовтня 1989 року до ДВО «Кривбасруда» на правах структурного підрозділу входило Першотравневе рудоуправління.

З 01 жовтня 1989 року Першотравневе рудоуправління як структурний підрозділ ліквідовано наказом ДВО «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 зі змінами від 01 листопада 1989 року № 423.

Згідно з пунктом 2 наказу ДВО «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 з 01 жовтня 1989 року до 01 січня 1995 року до ДВО «Кривбасруда» на правах новостворених структурних підрозділів входили шахта «Першотравнева-1» та шахта «Першотравнева-2».

Наказом ДВО «Кривбасруда» від 26 грудня 1994 року № 169 (пункт 1) з 01 січня 1995 року шахта «Першотравнева-1» та шахта «Першотравнева-2» як структурні підрозділи ліквідовані.

Відповідно до пункту 2 наказу ДВО «Кривбасруда» від 26 грудня 1994 року № 169 з 01 січня 1995 року до 01 січня 1998 року до ДВО «Кривбасруда» на правах новоствореного структурного підрозділу входила шахта «Першотравнева».

Наказом ДВО «Кривбасруда» від 05 січня 1998 року № 1 з 01 січня 1998 року шахта «Першотравнева» як структурний підрозділ також була ліквідована.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області» пунктом 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 ДВО «Кривбасруда» перейменовано у «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Правонаступником перейменованого ДВО «Кривбасруда» призначено Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» (пункт 2 наказу № 263).

Згідно з пунктом 1 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248 «Про реорганізацію Криворізького державного залізорудного комбінату» та пункту 1 наказу Державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 31 грудня 1999 року № 347 Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації перетворено у Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» Державної акціонерної компанії «Укррудпром».

Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» є правонаступником реорганізованого Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» (пункт 3 наказу № 248).

Згідно зі спільним наказом Державного комітету промислової політики України та Фонду державного майна України від 19 лютого 2001 року № 66/245 «Про реорганізацію Дочірнього підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» та пункту 1 наказу Державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 30 липня 2001 року № 290 Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» Державної акціонерної компанії «Укррудпром» шляхом реорганізації перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», що не заперечувалося відповідачем.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що правонаступником усіх прав та обов'язків ДВО «Кривбасруда» (у структурних підрозділах якого працював позивач) є ПАТ «Кривбасзалізрудком». В період роботи позивача у ДВО «Кривбасруда» воно неодноразово було реорганізоване.

Всі структурні одиниці ДВО «Кривбасруда», в чому числі Першотравневе рудоуправління, новостворені з 01 жовтня 1989 року шахти «Першотравнева-1» та «Першотравнева-2», новостворена з 01 січня 1995 року шахта «Першотравнева» не мали статусу юридичних осіб, а питання про їх відокремлення зі складу юридичної особи із визначенням правонаступників у передбаченому законодавством порядку не вирішувалося.

Таким чином, професійне захворювання позивача виникло під час його перебування у трудових відносинах з ДВО «Кривбасруда», на якого законодавством покладено обов'язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, чого роботодавцем зроблено не було, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань. Правонаступником ДВО «Кривбасруда» є ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Державне підприємство «Кривбасшахтозакриття» як останній роботодавець позивача організувало розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, проведене відповідною комісією.

У пунктах 13, 16, 17 Акта розслідування хронічного професійного захворювання від 22 жовтня 2007 року (форма П-4), затвердженого головним державним санітарним лікарем Тернівського району, зазначено, що ОСОБА_1 встановлено професійні захворювання з діагнозом: радикулопатія шийна і п/крижова з вираженим порушенням біомеханіки хребта, на фоні сходинкового ретроспондилолістезу, антеспондилолістезу, зі стійким больовим і м'язово-тонічним синдромом, вираженим периферичним нейросудинний синдромом, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: дв. плечолопаткового періартроза ПФС другого ступеню, деф. артрозу в поєднанні з пері артрозом ліктьових ПФ першого ступеню та колінних суглобів ПФС першого-другого ступенів. Професійне захворювання позивача виникло за таких обставин: ОСОБА_1, працюючи з 18 серпня 1975 року по 19 березня 1998 року підземним шляховим робітником, підземним бурильником свердловин, підземним машиністом бурової установки, підземним електрослюсарем по ремонту устаткування, підземним кріпильником Першотравневого рудоуправління виробничого об'єднання «Кривбасруда» на шахтах «Першотравнева-1» та «Першотравнева», з 20 березня по 31 серпня 1998 року - поверховим електрослюсарем по ремонту устаткування, підземним кріпильником на шахті «Першотравнева-Дренажна» виробничого об'єднання «Кривбасруда», виконував роботи, що характеризувалися важкою фізичною працею та вимушеною робочою позою, важкість якої відноситься до 3 класу 2-3 ступеня шкідливості. Причиною професійного захворювання позивача є робота впродовж 33 років в умовах фізичного перевантаження. Умови праці підземного шляхового робітника, підземного бурильника свердловин, машиніста бурової установки відносяться до 3 класу 4 ступеня шкідливості, важкість та напруженість до 3 класу 2 ступеня шкідливості. Умови праці підземного електрослюсаря відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості, важкість праці до 3 класу 3 ступеня шкідливості. Умови праці підземного кріпильника відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, важкість до 3 класу 3 ступеня шкідливості. Умови та важкість праці підземного стовбурного відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості, напруженість праці до 3 класу 2 ступеня шкідливості.

Зазначеним Актом розслідування також встановлено, що винним у професійному захворюванні позивача є керівництво шахти, в тому числі Першотравневого рудоуправління виробничого об'єднання «Кривбасруда», шахти «Першотравнева-1», «Першотравнева» та «Першотравнева-Дренажна» виробничого об'єднання «Кривбасруда», в період роботи ОСОБА_1 на цих підприємствах.

Висновком МСЕК від 05 грудня 2007 року позивачу вперше встановлено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності.

Згідно з довідкою МСЕК від 08 січня 2009 року ОСОБА_1 при повторному огляді підтверджено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що у зв'язку з професійним захворюваннм позивача йому заподіяно моральної шкоди.

Оцінюючи доводи касаційної скарги ПАТ «Кривбасзалізрудком», Верховний Суд врахував, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено його правонаступництво ДВО «Кривбасруда», а також те, що шкода здоров'ю позивача завдана не лише під час його роботи на Державному підприємстві «Кривбасшахтозакриття», а й під час роботи у структурних підрозділах підприємства, правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». Тому останнє є належним відповідачем у справі.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд апеляційної інстанції, з урахуванням глибини та ступеня моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав унаслідок професійного захворювання, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності, характеру ушкодження здоров'я, що є незворотнім, а також - принципів розумності і справедливості, належним чином обґрунтував свої висновки щодо розміру такого відшкодування в сумі 10 тис. грн, і це відповідає встановленим обставинам справи.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв'язку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року.

Рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності, розумності та відповідають завданням цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених прав особи.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доводи скарги позивача про те, що стягнена апеляційним судом сума не є справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди, спростовуються встановленими судом і наведеними вище обставинами справи.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року, тому необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тернівського районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик