Справа №201/3678/18
Провадження №2/201/1576/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною угоди, про визнання недійсними дій щодо стягнення заборгованості, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

05.04.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ КБ ПриватБанк про визнання недійсною угоди, про визнання недійсними дій щодо стягнення заборгованості, стягнення моральної шкоди (а.с. № 2-4).

10.04.2018р. ухвалою судді Ткаченко Н.В. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за загальними правилами позовного провадження в підготовче засідання (а.с. № 11).

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяви посилався на те, що в 2007 році між ним та відповідачем було укладено угоду №SAMDNS292, згідно якої позивач виявив бажання отримати платіжну картку зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 250 грн. та в подальшому отримав кредит у розмірі встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що оскільки дана угода була оформлена декількома документами, наразі йому, як споживачу, не зрозуміло сутність його зобовязань перед банком, зокрема, яким чином розмір встановленого по картці кредитного ліміту 250 грн., перетворився в заборгованість, яка дорівнює 3008грн.97коп., про що свідчить довідка банка. Для зясування відповідного питання позивач звертався з вимогою до банка про надання розгорнутого розрахунку заборгованості, а також документів, відповідно до яких заборгованість нараховується. Проте вимога позивача була залишена банком без задоволення з посиланням, що укладена угода №SAMDNS292 за своїм характером є договором приєднання та умови виконання відповідного договору розміщені на офіційному сайті банка. Також позивач зазначив, що оскільки угода №SAMDNS292 з банком була укладена більше ніж 10 років тому, і до теперішнього часу банк не звертався з позовом про стягнення заборгованості, відповідне свідчить, що банком пропущено строки позовної давності для заявлення вимог про стягнення боргу, проте, співробітники банка здійснюють дії на залякування позивача, розсилаючи sms-повідомлення із загрозами та здійснюють телефоні дзвінки з вимогами сплатити пеню більше ніж за 10 років, розмір якої неспівмірний з розміром наданого кредиту. Позивач вважає, що його права підлягають захисту відповідно до Закону України Про захист прав споживачів, оскільки угода укладена з банком містить несправедливі умови договору, з боку відповідача наявна нечесна підприємницька діяльність, а отже угода повинна бути визнана недійсною, та на його користь підлягає стягненню моральна шкоди завдана неправомірними діями відповідача, яку позивач оцінює в 5000 грн. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд, визнати недійсною угоду №SAMDNS292 від 26.10.2007р. укладену між ним та ПАТ КБ ПриватБанк, визнати неправомірними дії співробітників ПАТ КБ ПриватБанк щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за угодою №SAMDNS292 в розмірі 3008 грн.97коп., стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

31.05.2018р. відповідно до положень ст. 178 ЦПК України до суду надійшов письмовий відзив ПАТ КБ «ПриватБанк» на позовну заяву (а.с. № 15-18), в якому представник відповідача ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 29.12.2016р. - а.с. № 26), заперечуючи проти задоволення позову в повному обсязі, посилалася на їх безпідставність з огляду на те, що 26.10.2007р. між банком та позивачем укладено угоду №SAMDNS292, згідно якої позивач виявив бажання отримати платіжну картку зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 250 грн. Після підписання відповідної угоди позивач отримав платіжну картку зі встановленим кредитним лімітом зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами та з урахуванням інших умов, що передбачені угодою. Банк зі свого боку виконав всі умови угоди, проте в подальшому ОСОБА_1, користуючись кредитними коштами, неодноразово порушував умови договору, що призвело до утворення заборгованості, що підтверджується випискою по картковому рахунку. Представник відповідача наголошувала на тому, що факт укладення угоди №SAMDNS292 позивачем не оспорюється та не заперечується, як і не заперечується й добровільне волевиявлення позивача під час укладення угоди щодо досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_1 На сьогоднішній день позивач намагається визнати укладену угоду недійсною, однак жодних обґрунтованих правових підстав для цього не наводить. Також, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу про вчинення банком неправомірних дій, які спричинили моральну шкоду. Крім того, представник відповідача у відзиві просила суд застосувати до вимог позивача строки позовної давності, оскільки відповідно до викладених у позові обставин, ОСОБА_1 не заперечує проти укладення у 2007 році між ним та банком угоди №SAMDNS292, а отже, за захистом своїх прав позивач мав би звернутися до суду протягом трьох років, тобто до 2010р.

В підготовче засідання 05.06.2018р. позивач надав заяву про витребування у ПАТ КБ «ПриватБанк» доказів, а саме, копії всіх документів, що стосуються укладеної ними Угоди №SAMDNS292 від 26.10.2007р. та виписки по всіх рахунках, що відкриті на імя ОСОБА_1 (а.с. № 32).

Ухвалою суду від 16.07.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було замінено назву відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на те, що згідно нової редакції Статуту банку відповідно до рішення Єдиного акціонера Банку, затвердженого наказом МФУ 21.05.2018р., повне офіційне найменування банку змінено на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", скорочене АТ КБ "ПриватБанк" (відповідні документи у справі).

Ухвалою суду від 16.07.2018р. заяву ОСОБА_1 про витребування доказів по цивільній справі №201/3678/18. задоволено частково, витребувано у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк копії всіх документів, що стосуються укладеної 26.10.2007р. угоди №SAMDNS292 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» т(а.с.№ 40) .

В підготовче засідання 10.10.2018р.зявилися сторони, які надали суду заяви про проведення підготовчого засідання за їх відсутності та призначення розгляду справи до судового розгляді по суті. Підготовче засідання проведено 10.10.2018р. відповідно до положень ст. 197, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України (а.с.№ 57,59).

В судове засідання 26.11.2018р. від позивача надійшла заява, в якій ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, справу розглядати за наявними в справі доказами без технічної фіксації судового процесу (а.с. № 63).

Представник відповідача ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 29.12.2016р. а.с. № 26) 26.11.2018р. суду надала заяву, в якій просила в позові відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві та з урахуванням наданих відповідачем суду письмових доказів, справу розглядати без її участі та технічної фіксації судового процесу (а.с. № 62).

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані сторонами письмові пояснення та заперечення щодо предмету позову, суд вважає за можливе провести розгляд справи 26.11.2018р. відповідно до вимог ст.223, ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутністю сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно до ч.1 ст.76, ч.2 ст.77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

26 жовтня 2007р. ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим ним була підписана угода №SAMDNS292, згідно якої ОСОБА_1 виявив бажання отримати платіжну картки кредитка універсальна. На підставі угоди №SAMDNS292 позивачу було відкрито рахунок та 15.11.2007р. видано платіжну картку 821039, на картковий рахунок було встановлено кредитний ліміт у розмірі 250 грн. Відповідні обставини були засвідчені особистим підписом позивача в угоді (а.с.№46).

Крім того, з підписанням угоди №SAMDNS292 позивач особистим підписом підтвердив, що він ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому виді, а також, що йому надана вся інформація щодо умов кредитування.

Також, 26.10.2007р. позивачем була підписана довідка про умови кредитування та використання кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода», згідно якого ОСОБА_1 був ознайомлений з фінансовими умовами надання кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода», зразками розрахунку суми плати за користування кредитними коштами (а.с.№48).

Згідно з ч.1,2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 2 ст. 648 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що підписавши угоду №SAMDNS292 від 26.10.2007р., довідку про умови кредитування та використання кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода» від 26.10.2007р., позивач був обізнаний та погодився з Умовами та Правилами надання банківської послуги з використання кредитної картки та прийняв на себе зобовязання щодо повернення отриманих кредитних коштів, сплати відсотків, комісії. Доказів того, що правовідносини між сторонами ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, суду не надано.

Зокрема, це підтверджується тим, що після 26.10.2007р. ОСОБА_1 користувався наданими банком кредитними коштами, здійснював часткове погашення заборгованості, що має своє відображення у наданій банком виписці по картковому рахунку № 821039 (а.с. № 52-56).

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно наданої довідки банка по рахунку, судом встановлено, що зобов'язання щодо повернення суми кредиту позивачем тривалий час належним чином не виконувалися, в наслідок чого наявна заборгованість в розмірі 3008 грн. 97коп. (а.с. № 10).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про визнання угоди недійсною позивач посилається на ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, а саме, встановлення банком несправедливих умов в договорі щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно до правового висновку ВСУ викладеного в постанові від 02.12.2015р. у справі № 6-1341цс15, Закон України «Про захист прав споживачів» (ст.ст.11,18) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, а отже, відповідні норми закону не можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ПАТ КБ ПриватБанк після укладення угоди №SAMDNS292 оскільки вони регулюються нормами зобовязального права.

Як встановлено судом вище, при укладенні угоди №SAMDNS292 позивач був обізнаний про всі істотні його умови, у тому числі щодо фінансових умов надання кредитної картки, зразками розрахунку суми плати за користування кредитними коштами, з якими позивач погодився, що засвідчив власноручним підписом. Тому, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 ЦК України та уклали договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Відповідна правова позиція викладена ВСУ в постанові від 23.12.2015р. у справі № 6-845цс15, виходячи з чого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною угоди №SAMDNS292 від 26.10.2007р. не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, при винесенні рішення суд не вирішує питання про застосування до позовних вимог ОСОБА_1, строків позовної давності з урахуванням заяви представника відповідача, оскільки дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про угоди недійсною звязку з безпідставністю (в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право).

Також, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дії щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 3008грн.97коп. за недоведеністю, оскільки у справі відсутні докази на підтвердження обставин, що відповідачем здійснювалися заходи щодо стягнення наявної у ОСОБА_1 заборгованості перед банком, а отже суд позбавлений можливості встановити наявність або відсутність обставин (факти), що обґрунтовують відповідну вимогу.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь 5000грн. моральної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні з наступних підстав.

В обґрунтування даної вимоги позивач посилається на те, що неправомірними діями відповідача (sms-повідомлення з погрозами, телефонні розмови з працівника банка) йому з авдано моральну шкоду, яку позивач оцінює в 5000 грн. При цьому, позивачем, окрім посилань в позовній заяві на завдання моральної шкоди, не надано доказів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Відповідно до п.п 3,4 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Згідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992р.№ 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Також, у відповідності до Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору».

За таких обставин, враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що в діях відповідача не було порушень при укладенні з позивачем угоди №SAMDNS292 та не вчинено неправомірних дій при подальшому її виконанні, а позивач не надав належних доказів на підтвердження факту заподіяння відповідачем моральних страждань, не довів вину відповідача та не надав доказів причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою, позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за законом, та приймаючи до уваги те, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати у цій справі відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 23, 203, 207, 215, 626, 628, 640 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ від 27.03.1992р.№ 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", Правовими позиціями ВСУ, які викладені в постанові від 02.12.2015р. у справі № 6-1341цс15, в постанові від 23.12.2015р. у справі № 6-845цс15, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсною угоди, про визнання недійсними дій щодо стягнення заборгованості, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.