ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 643/14938/16-ц

провадження № 22ц/818/240/18

№ 22ц/818/332/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представник позивача - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

відповідач - ОСББ «Олімп-39»,

третя особа - Харківська міська рада,

особи, які подали апеляційні скарги - ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, представники осіб, які подали апеляційну скаргу - ОСОБА_13, ОСОБА_14

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_10 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року в складі судді Сугачової О.О., Єдіфанова Сергія Валеріановича, Шевченко Ірини Олександрівни на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року в складі судді Сугачової О.О. та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року в складі судді Сугачової О.О.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулись до суду з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олімп-39», третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності, який у подальшому уточнили.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі зареєстровані та мешкають у квартирах у житловому будинку по АДРЕСА_1, однак не набули на них права власності.

Вказали, що при приватизації ДП «Південзахіденергобуд» із вартості цілісного майнового комплексу вилучено вартість державного майна, до складу якого входив, зокрема, гуртожиток по АДРЕСА_1. В плані приватизації вказаного підприємства, затвердженого розпорядженням регіонального відділення від 08 вересня 1995 року № 353-Р, вказано, що зазначений гуртожиток, який знаходиться на балансі підприємства, підлягає передачі у комунальну власність як об'єкт державної власності.

Зазначили, що після ліквідації у 1995 році шляхом приватизації Державного підприємства Трест «Південзахіденергобуд», на балансі якого знаходилась будівля відомчого гуртожитку, фактично утворилось декілька самостійних юридичних осіб, одними з яких були КП ЖКГ «Південзахіденергобуд» та ВАТ «Трест Південзахіденергобуд».

Вказали, що на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 25 березня 1998 року прийняті зміни до статуту в новій редакції щодо виходу зі складу ВАТ структурного підрозділу № 16 «Житлово-комунальний відділ» і створення на його базі колективного підприємства. Гуртожиток передано на баланс новоутвореного КП ЖКГ «Південзахіденергобуд».

Зазначили, що після ліквідації державного Тресту будівля гуртожитку з мешканцями за вказаною адресою не увійшла ні до одного зі статутних фондів знов створених підприємств, разом з тим передана на баланс КП ЖКГ «Південзахіденергобуд».

Вказали, що КП ЖКГ «Південзахіденергобуд», на балансі якого перебував зазначений гуртожиток, входить до складу підприємств-банкрутів та тих, що повністю припинили діяльність станом на 01 січня 2008 року, і неможливо також визначити балансову вартість даної будівлі, що в подальшому не дозволить мешканцям оформити документи на приватизацію займаного житла.

Зазначили, що рішенням виконкому Харківської міської ради № 1278 від 19 грудня 2007 року будівлю за вказаною адресою виключено із числа гуртожитків, присвоєно статус жилого будинку, а мешканцям дозволено закріпити за собою займану житлову площу та відкрити особові рахунки у встановленому законом порядку.

Вказали, що житловий будинок по АДРЕСА_1 після завершення будівництва у встановлений законом спосіб не було введено в експлуатацію та право власності на нього не зареєстровано, що фактично унеможливлює передачу його у комунальну власність та подальшу приватизацію квартир мешканцями вказаного житлового будинку.

Зазначили, що постійно, правомірно та тривалий час зареєстровані та мешкають у вказаному будинку, проте позбавлені можливості оформити право власності на житлові приміщення, які вони займають на відповідних правових підставах.

Просили визнати право власності на квартиру НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м. - за ОСОБА_1; на квартиру НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 50,4 кв.м. - за ОСОБА_2; на квартиру НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 43,0 кв.м. - за ОСОБА_3; на квартиру НОМЕР_4 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 19,4 кв.м. - за ОСОБА_4; на квартиру НОМЕР_5 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 19,4 кв.м. - за ОСОБА_5; на квартиру НОМЕР_6 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 42,6 кв.м. - за ОСОБА_6; на квартиру НОМЕР_7 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 23,6 кв.м. - за ОСОБА_8; на квартиру НОМЕР_8 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 19,4 кв.м. - за ОСОБА_9

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року, у якому ухвалами Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року та 13 лютого 2018 року виправлено описки, позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 - задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 49,5 кв.м.; визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв.м.; визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 43,0 кв.м.; визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру НОМЕР_4 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 19,4 кв.м.; визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру НОМЕР_5 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 19,4 кв.м.; визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру НОМЕР_9 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 42,6 кв.м.; визнано за ОСОБА_8 право власності на квартиру НОМЕР_7 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 23,6 кв.м.; визнано за ОСОБА_9 право власності на квартиру НОМЕР_10 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 19,4 кв.м.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду - скасувати в частині визнання права власності на квартиру НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та відмовити йому у визнанні права власності на квартиру НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що вона є власником квартири НОМЕР_3 в житловому будинку готельного типу АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26 липня 2013 року, який є дійсним, та не залучив її до участі у справі; що судом необґрунтовано визнано право власності за ОСОБА_3 на підставі ордеру на право зайняття житлової площі у гуртожитку; що немає жодних підстав для визнання позивача власником квартири замість користування кімнатами у гуртожитку; що договір найму жилого приміщення з ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутній; що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований, а мешкає на теперішній час ОСОБА_15

05 червня 2018 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_10, у якому він зазначив, що постійно мешкає у спірній квартирі з моменту надання ордеру на вселення у житло, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2011 року право власності на його квартиру визнано за ОСОБА_16, однак це рішення змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2015 року та ОСОБА_16 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Проте, під час дії вказаного рішення суду ОСОБА_16 уклала договір дарування спірної квартири з ОСОБА_10, і він звернувся до суду з позовом про визнання його недійсним. Зазначив, що ОСОБА_10 не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги. Вказав, що ордер йому видано на кімнату загальною площею 43 кв. м., тоді як ОСОБА_10 вказує загальну площу квартири 45,4 кв. м., житлову - 30,1 кв. м.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду та ухвалою суду про виправлення описки, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подали апеляційну скаргу, в якій просили заочне рішення суду - скасувати в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру НОМЕР_11 в будинку АДРЕСА_1 та відмовити йому у задоволенні позову; ухвалу суду - скасувати в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру НОМЕР_9 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 42,6 кв. м.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважали, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що ОСОБА_6 згідно його паспорта не зареєстрований та не мешкає у спірній квартирі, кімната йому надана не була, а довідка з місця проживання не відповідає дійсності; що вони мешкають у квартирах НОМЕР_12 та НОМЕР_13, об'єднаних у єдиний тамбур, які перенумеровані у квартиру НОМЕР_9; що ОСОБА_11 мешкає у квартирі НОМЕР_12 з 1996 року, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2009 року за ним визнано право користування вказаною квартирою, та рішенням виконкому Московської у місті Харкові ради від 23 лютого 2010 року його визнано наймачем вказаної квартири; що ОСОБА_12 займає квартиру НОМЕР_13 на підставі договору з ФОП ОСОБА_17 з 2006 року, провела у ній ремонтні роботи; що житловий будинок АДРЕСА_1 належить регіональному відділенню Фонду Державного майна України у Харківській області та знаходиться на балансі ВАТ «Трест Південзахіденергобуд», який не був залучений до участі у справі; що рішенням Господарського суду Харківської області від 31 жовтня 2016 року визнані незаконними дії Будинкового комітету «Вулиця Гвардійців Широнінців, 39Б» щодо проведення перенумерації кімнат у житловому будинку за вищевказаною адресою та КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» по виготовленню технічного паспорту, проте, позивачам надані довідки про їх мешкання в квартирах з номерами, які існували до їх скасування; що право власності на квартиру за ОСОБА_6 визнано незаконно, оскільки житлові приміщення зайняті ними на законних підставах; що доказів того, що ОСОБА_6 має право користування квартирою, не надано, натомість вони є законними наймачами квартир, проте, їх не було залучено до участі у справі. Вказали, що заочним рішенням суду за ОСОБА_6 визнано право власності на квартиру НОМЕР_11, проте, ухвалою про виправлення описки за ним визнано право власності на квартиру НОМЕР_9, тобто на іншу квартиру, ніж зазначено у рішенні суду та в уточненій позовній заяві, тобто ухвала не є виправленням описки, а є фактично новим рішенням.

25 жовтня 2018 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_11 та ОСОБА_12, в якому він вказав, що судові рішення є законними, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому зазначив, що ордер на вказані кімнати отримано його батьком на склад сім'ї, в якому зазначено і його.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Пилипчук Н.П. від 25 травня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Пилипчук Н.П., Колтунової А.І., Маміної О.В. від 08 червня 2018 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Пилипчук Н.П., Колтунової А.І., Кругової С.С. від 01 серпня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі №643/3326/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10, третя особа Приватний нотаріус Шевцов С.О. про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстраційного запису.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року № 452/2017 постановлено ліквідувати Апеляційний суд Харківської області та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

На підставі Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 судді, які здійснювали правосуддя в Апеляційному суді Харківської області переведені до новоутвореного Харківського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року повідомлення про початок роботи Харківського апеляційного суду оприлюднено в газеті «Голос України» № 185 (6940).

03 жовтня 2018 року справу передано до Харківського апеляційного суду.

08 жовтня 2018 року за допомогою автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу №643/14938/16-ц.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року у складі колегії суддів Бурлака І.В, Кісь П.В., Яцина В.Б. провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалу суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвала суду в оскаржуваній частині, з висновком яких погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачі займають житлові приміщення на відповідних правових підставах, проте не мають можливості оформити право власності, що порушує їх права та законні інтереси, а описка, допущена в резолютивній частині заочного рішення суду в оскаржуваній частині щодо зазначення загальної площі квартир, була предметом розгляду в суді першої інстанції, проте, її помилково не вказано в резолютивній частині оскаржуваного рішення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в плані приватизації ДП «Південзахіденергобуд», затвердженому розпорядженням регіонального відділення від 08 вересня 1995 року № 353-Р, вказано, що гуртожиток по АДРЕСА_1, що знаходиться на балансі підприємства, підлягає передачі у комунальну власність, як об'єкт державної власності.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 25 березня 1998 року прийнято зміни до статуту в новій редакції щодо виходу зі складу ВАТ структурного підрозділу № 16 «Житлово-комунальний відділ» і створення на його базі колективного підприємства. Гуртожиток передано на баланс новоутвореного КП «Житлово-комунальне господарство «Південзахіденергобуд».

Після ліквідації державного Тресту будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 не увійшла ні до одного зі статутних фондів знов створених підприємств, передана на баланс КП ЖКГ «Південзахіденергобуд».

Згідно листа ГУ житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури № 16/878-б за інформацією ГУ статистики в Харківській області (звіт 1-Житлофонд) встановлено, що КП ЖКГ «Південзахіденергобуд», на балансі якого перебував зазначений гуртожиток, входить до складу підприємств-банкрутів та тих, що повністю припинили діяльність станом на 01 січня 2008 року. Неможливо також визначити балансову вартість даної будівлі, що в подальшому не дозволить мешканцям оформити документи на приватизацію займаного житла відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку».

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 1278 від 19 грудня 2007 року будівлю за вказаною адресою виключено із числа гуртожитків, дозволено закріпити за мешканцями займану ними житлову площу та відкрити особові рахунки у встановленому законом порядку.

За ініціативою мешканців і за дозволом Московської районної в м. Харкові ради, рішенням від 21 серпня 2008 року «Про надання дозволу на створення будинкового комітету по АДРЕСА_1» створений Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Вулиця Гвардійців Широнінців, № 39-Б» та видано свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи від 23 жовтня 2008 року.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що 08 червня 2012 року зареєстровано Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олімп-39».

Рішенням 14 сесії 6 скликання Харківської міської ради Харківської області від 22 лютого 2012 року № 635/12 вирішено надати згоду на прийняття до комунальної власності міста житлового будинку по АДРЕСА_1.

З копії ордера на житлову площу у гуртожитку №134/72/НОМЕР_14 СО від 29 квітня 2003 року вбачається, що його видано ОСОБА_3 на право зайняття сім'єю з однієї особи житлової площі у гуртожитку АДРЕСА_1, кімнати НОМЕР_14-НОМЕР_15 загальною площею 43 кв. м. Ордер видано на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету та комітету комсомолу КП ЖКГ «Південзахіденергобуд» від 29 квітня 2003 року.

Згідно копії паспорта ОСОБА_3, він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, кімнати НОМЕР_14, 472 з 2003 року. З 08 вересня 2005 року за вказаною адресою зареєстровані члени його сім'ї - дружина ОСОБА_22 та дочка ОСОБА_23

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2011 року визнано право власності на квартиру НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_16

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3, рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2011 року - змінено та відмовлено ОСОБА_16 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6948900 від 26 липня 2013 року вбачається, що квартира НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 45, 4 кв. м., житловою площею 30,1 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 26 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О. за реєстровим № 1287.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №98466911 від 26 вересня 2017 року, квартира НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 26 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О. за реєстровим № 1287.

Згідно довідок від 04 лютого 2013 року та 25 липня 2013 року, виданих ФОП ОСОБА_17 ОСОБА_16, за адресою: АДРЕСА_1, кв. НОМЕР_3 зареєстровані особи відсутні.

З довідки про склад сім'ї від 16 грудня 2016 року, виданої ФОП ОСОБА_17, вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, кв. НОМЕР_3.

Згідно довідок від 16 травня 2018 року та 18 травня 2018 року, виданих ФОП ОСОБА_17, за адресою: АДРЕСА_1, кв. НОМЕР_3 зареєстрований та мешкає ОСОБА_3 зі своєю сім'єю з трьох осіб, ОСОБА_10 за вказаною адресою не мешкає.

На ім'я ОСОБА_3 за вказаною адресою відкрито особовий рахунок, ним сплачувались комунальні послуги, на його замовлення виготовлено технічний паспорт на квартиру від 26 січня 2018 року.

Згідно довідки від 04 червня 2018 року, виданої ФОП ОСОБА_17, при проведенні перенумерації кімнат гуртожитку у квартири у зв'язку з переходом гуртожитку АДРЕСА_1 до статусу житлового будинку на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 19 грудня 2007 року за №278, кімнати №471-472 вважаються квартирою НОМЕР_3.

Із ордеру від 14 грудня 1999 року вбачається, що ордер на кімнати №№ 347 та 348 надавалися батьку ОСОБА_6 на склад сім'ї з чотирьох осіб, в якому зазначено і ОСОБА_6

З довідки про склад сім'ї від 16 грудня 2016 року, виданої ФОП ОСОБА_17, вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, квартира НОМЕР_6.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №98465684 від 26 вересня 2017 року щодо квартири НОМЕР_6 у будинку АДРЕСА_1 відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01 п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner V. Austria п.60).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» від 03 березня 1998 року об'єктами передачі згідно з цим Законом, в тому числі є: житловий фонд та інші об'єкти соціальної інфраструктури, які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі, не завершені будівництвом.

Відповідно до положень статей 4, 4-1 цього Закону передача об'єктів соціальної інфраструктури (житлового фонду) з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій. Передача об'єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених ст. 3 цього Закону, підприємств, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації.

Рішення щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст з за згодою районних або обласних рад.

Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

Дія вказаного Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

За змістом пункту 8 частини 1 статті 1-1 вказаного Закону користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом, - право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі: договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1-1 вказаного Закону проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; б) у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім'я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення.

Згідно статті 2 вказаного Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім'ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України).

Статтею 4 цього Закону передбачено, що громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України"Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Згідно частини 1 статті 5 вказаного Закону передача та прийняття гуртожитків, що є об'єктами державної власності, у власність територіальних громад здійснюється відповідно до Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; передача гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду; прийняття гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням виконавчого органу місцевої ради з наступним затвердженням цією радою); передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування; після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади згідно з цим Законом та відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад місцева рада приймає на сесії в межах своєї компетенції відповідне рішення щодо подальшого його використання, а саме: залишити житловий комплекс гуртожитку у статусі гуртожитку та дозволити приватизацію його жилих і нежилих приміщень. У такому разі здійснюється приватизація приміщень гуртожитку його законними мешканцями в порядку, передбаченому цим Законом; надати цілісному майновому комплексу статус "соціальне житло" та не дозволяти приватизацію його жилих приміщень. У цьому випадку приватизація житлових приміщень гуртожитку не здійснюється (у тому числі й у випадках, передбачених цим Законом), а колишнім законним мешканцям гуртожитку, за їх згодою, надається відповідне соціальне або інше житло; в) перепрофілювати гуртожиток та використовувати цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку за іншим призначенням. У цьому випадку рада одночасно приймає рішення щодо забезпечення законних мешканців такого гуртожитку іншим житлом згідно із законодавством; г) знести цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку та вжити заходів щодо будівництва на звільненій земельній ділянці соціального житла або продажу земельної ділянки на аукціоні згідно із земельним законодавством. У цьому випадку рада одночасно приймає рішення щодо забезпечення законних мешканців такого гуртожитку іншим житлом згідно із законодавством; ґ) знести колишній гуртожиток (відповідний цілісний майновий комплекс) та вивільнити земельну ділянку з наступним її продажем на аукціоні.

Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування

Отже, основною умовою для реалізації права мешканців на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку є перехід гуртожитку у власність територіальної громади та прийняття місцевою радою рішення про передачу цих приміщень у власність мешканців гуртожитку.

Згідно статей 2, 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1996 року до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).

Відповідно до статті 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордеру про надання жилої площі, документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документу, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири, а також серед інших документів копію ордера про надання жилої площі.

Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить.

Відповідно до частини 3 статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Згідно частини 1 статті 129, частини 2 статті 128 ЖК УРСР у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно пункту 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, чинного на час виникнення спірних правовідносин, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Матеріали справи свідчать про те, що і ОСОБА_3, і ОСОБА_6, як член сім'ї наймача, вселені до гуртожитку на підставі ордерів.

19 грудня 2007 році рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 1278 будівлю по АДРЕСА_1 виключено із числа гуртожитків, дозволено закріпити за мешканцями займану ними житлову площу та відкрити особові рахунки у встановленому законом порядку, та рішенням 14 сесії 6 скликання Харківської міської ради Харківської області від 22 лютого 2012 року № 635/12 вирішено надати згоду на прийняття до комунальної власності міста житлового будинку по АДРЕСА_1.

Тобто, вищезазначена будівля з 2007 року не має статусу гуртожитку та у 2012 році передана до комунальної власності.

Посилання ОСОБА_10 на те, що вона є законним власником, а не ОСОБА_3 є безпідставними.

Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2011 року визнано право власності на квартиру НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_16, проте рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2015 року вказане рішення змінено та відмовлено ОСОБА_16 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності.

Під час дії зазначеного рішення суду першої інстанції, 26 липня 2013 року ОСОБА_10, набула право власності на зазначену квартиру на підставі договору дарування.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Отже, зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16.

Доводи ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо того, що вони є власниками кімнат №№ 347, 348, тому в задоволенні позову ОСОБА_6 необхідно відмовити є безпідставними, оскільки єдиним документом для вселення в гуртожиток є ордер, за яким і було вселено ОСОБА_6 як члена сім'ї ОСОБА_25

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження ухвали суду про виправлення описки в оскаржуваній частині судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 219 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення ухвали судом першої інстанції, суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року вирішуючи питання про ;text=?????????&aвиправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності. Проте якщо неправильне визначення стягнутої суми було наслідком, наприклад, застосування закону, який не підлягав застосуванню, то підстав для виправлення арифметичних помилок немає.

Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Особливо це стосується резолютивної частини рішення. В резолютивній частині будь-яка описка має істотне значення, оскільки вона може утруднити виконання рішення.

Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його невірного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, невірні відмінки слів, застосування русизмів та діалектизмів тощо.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_6 просив визнати за ним право власності на квартиру НОМЕР_9 у будинку АДРЕСА_1, загальною площею 42,6 кв. м.

У відзиві на апеляційну скаргу він вказував також квартиру НОМЕР_9, тому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року правильно зазначено номер квартири НОМЕР_9 відповідно до матеріалів справи ( а. с. 14, 77 т.4).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив наведені вище обставини та дав належну оцінку доказам у справі, проаналізував надані кожної із сторін докази, як на підтвердження позову, правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 рокув оскаржуваній частині та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року.