Справа № 130/1411/18
Провадження № 22-ц/801/408/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 рокуСправа № 130/1411/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Оніщука В.В. (судді-доповідача),

Копаничук С.Г., Медвецький С.К.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_5,

відповідач: Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2018 року, постановлене у складі судді Венгрин О.О., в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, -

в с т а н о в и в :

В червні 2018 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що при розгляді позовів ОСОБА_5 у Жмеринському міськрайонному суді Вінницької області судді Сенько Л.Ю., Вернік В.М., керуючись ст. 40 ч. 1 ЦПК України, заявили про самовідвід після відкриття провадження у справах, оскільки вони дізнались про позови ОСОБА_5 до них про відшкодування шкоди. Рішення цих суддів про самовідвід суперечить вимогам ст. 39 ч. 3 ЦПК України про заборону самовідводу після початку розгляду справи.

12.09.2018 р. в судовому засіданні позивач ОСОБА_5 подав позовну заяву до Держави України в особі Державної казначейської служби України в новій редакції, яка мотивована тим, що судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у справах за участі ОСОБА_5 винесли ухвали, які не підлягають оскарженню, порушили вимоги ЦПК України про порядок вирішення відводів (самовідводів), що призвело до надмірного затримання розгляду його заяв, тому позивач ОСОБА_5 просить:

1) визнати, що позивач подає свій позов на підставі п. 66 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів та Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів, в яких зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості. Суддівські порушення, які неможливо виправити за допомогою апеляцій, повинні вирішуватись поданням позову проти держави (наприклад, надмірне затримання вирішення справи);

2) визнати, що при взятті самовідводів в заявах позивача в червні-липні 2018 року суддям було відомо про відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до цих суддів до червня 2018 р.;

3) визнати грубою недбалістю порушення суддями вимог ст.ст. 36, 37 ЦПК України, яка призвела до надмірного затримання вирішення заяв ОСОБА_5;

4) визнати грубою недбалістю не заявлення (не взяття) суддею Сенько Л.Ю. самовідводів в справах №130/2811/16-к (провадження №1-кс/130/442/2016), №130/2146/16-к (провадження №1-кп/130/230/2016), №130/1865/16-ц, що призвело до надмірного затримання вирішення цих справ;

5) визнати грубою недбалістю підставу взяття самовідводу суддею Верніком В.М. в справі №130/2146/16-к (провадження №1-кс/130/249/2017), незнання ним законодавства України, згідно якого суддя не може бути відповідачем у справі, яке призвело до надмірного затримання вирішення кримінального провадження відносно ОСОБА_5;

6) визнати грубою недбалістю задоволення суддею Сенько Л.Ю. самовідводу судді Верніка В.М. у справі №130/2146/16-к (провадження №1-кс/130/249/2017);

7) визнати, що судді Сенько Л.Ю., Вернік В.М. в ухвалах, які не підлягають оскарженню, у справах №130/2146/16-к (провадження №1-кп/130/230/2016), №130/2146/16-к (провадження №1-кп/130/38/2017) позбавили ОСОБА_5 права на захист, передбачений ст. 66 КК України, у зв'язку з відсутністю положень в КПК України щодо можливості оскарження цих ухвал, внаслідок надмірного затримання розгляду кримінального провадження №130/2146/16-к, що виникло при невиконанні суддями вимог ст. 75 КПК України;

8) стягнути з Держави Україна 200000,00 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_5;

9) визнати грубою недбалістю ухвалу судді Шепеля К.А. від 20.08.2018 р. у справі №130/186/18, в якій він посилається як на підставу самовідводу "про неправомірні дії судді Шепеля К.А., яка розглядається цим самим суддею в позові ОСОБА_5.". (а.с. 52)

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою, а позивачем відповідно до ст. 81 ЦПК України не доведено спричинення йому моральної шкоди, в чому вона полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин справи суд просить суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області протягом 2016-2017 років перебувало 33 скарги ОСОБА_5 на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування та 28 цивільних справ, в яких позивачем був ОСОБА_5 Зазначене підтверджується письмовими доказами: копією листа Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області №6/247/2017 від 13.10.2017 р., листом Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області №01-30/10/2017 від 09.10.2017 р. (а.с. 71-74, 75-78).

В обґрунтування заявлених позовних ОСОБА_5 зазначає, що моральна шкода заподіяна йому внаслідок неправильного вирішення на його думку, суддями Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області питання про самовідвід та постановлення ухвал, які не підлягають оскарженню у апеляційному порядку.

У Висновку №3 (2002) Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Стаття 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» гарантує принцип незалежності суддів, відповідно до якого суддя у своїй діяльності є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання. Втручання у здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом (постанова Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №490/7300/14-ц ).

Питання притягнення судді до відповідальності було врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

Отже, чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Таким чином, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.

Надати оцінку діям суддів, в тому числі і порушенню правил щодо відводу (самовідводу) можливо виключно за результатами дисциплінарного провадження у спосіб передбачений розділом VI Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Доказів, якими б підтверджувались неправомірні дії суддів Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області під час вирішення питання самовідводів ОСОБА_5 не надав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди, що призвело до порушення звичного ритму його життя внаслідок порушення норм Конституції України, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та наслідками, зазначеними у позовній заяві, тоді як згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зокрема ОСОБА_5 не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, правові підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, доводами скарги не спростовується, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук