ЄУН № 336/7015/17
пр. № 2/336/634/2018
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2018 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Суркової В.П.,
при секретарі Прохоровій А.О.,
за участю представників
позивача адвоката ОСОБА_1, ОСОБА_2,
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу № 336/7015/17, провадження № 2/336/634/2018 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину квартири, -
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 та визнання за нею права власності на цю частину квартири.
В позові зазначила, що на підставі свідоцтва № 509 від 27.01.1999 року, виданого Запорізьким машинобудівним конструкторським бюро «Прогрес», її чоловіку ОСОБА_6 та їй на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2. 20.11.2009 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті їх син ОСОБА_4, відповідач у справі, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.09.2010 року набув право набув право власності на ? частину вказаної квартири.
Після смерті чоловіка позивач перебувала у вкрай пригніченому стані, на той час вона страждала низкою захворювань, а саме: гіпертонічна хвороба 2 ступеня, церебральний атеросклероз, ішемічна хвороба серця.
Скориставшись таким її станом, відповідач запропонував їй догляд та повне утримання за умови, що вона залишить йому належну їй 3/4 частини квартири.
В травні 2001 року відповідач привіз її до себе у м. Сімферополь, де у нотаріуса вона підписала якісь бланки, навіть не читаючи їх, але вона була впевнена, що уклала договір довічного утримання.
Після повернення у м. Запоріжжя вона продовжує проживати у спірній квартирі, фактичної передачі житла не відбулося, іншого житла у неї не має. Стан її здоровя погіршився, в 2014 році вона отримала закритий перелом стегнової кістки зі зміщенням, з того часу є нетранспортабельною, потребує постійного стороннього догляду.
Позивач просить визнати договір недійсним як укладений під впливом помилки, оскільки позивач була переконана, що укладає договір довічного догляду, у звязку з яким як непрацездатна за віком особа та хвора людина розраховувала на отримання від сина майнової допомоги, іншої допомоги в організації її життєдіяльності.
В звязку з викладеним просить визнати договір дарування частини зазначеної квартири недійсним, бо він не відповідає її дійсному волевиявленню та визнати за нею право власності на 3/4 частини квартири.
У судовому засіданні представники позивача адвокат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просили про його задоволення.
Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, у судове засідання не зявився, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою представника позивача.
За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.
Допитана в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_5 у м. Запоріжжі і являється сусідкою ОСОБА_3, знає її з 1998 року. ОСОБА_3 живе зі своїм старшим сином та невісткою, які доглядають її. У 2014 році ОСОБА_3С зламала ногу. Її молодший син живе у Криму. Раніше ОСОБА_3С їздила до нього, а з 2014 року не спілкується з ним. Про укладення договору дарування їй нічого невідомо.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що знає позивача з 1973 року, проживають в одному ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, перебуває з нею у дружніх стосунках. Позивач важко перенесла смерть свого чоловіка. Їй відомо про те, що молодший син позивача мешкає у Криму. Останній раз бачила його, коли він приїздив на поховання свого батька. ОСОБА_3 постійно живе у квартирі № 29, іншого житла вона не має. ЇЇ старший син оплачує комунальні послуги.
Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що являється сусідкою позивача, знає її більше десяти років, вона постійно живе у квартирі № 29. Її молодшого сина ОСОБА_3 не бачила 10 років.
Вислухавши пояснення представників позивача, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.
Судом встановлено, що 24 травня 2011 позивач подарувала, а відповідач прийняв у дар 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 в м. Запоріжжі. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим (а. с. 33-34).
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК, а відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки, передбачені статтею 229 ЦК України, згідно з якою якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
При цьому істотне значення, зокрема, має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.
Оцінюючи правовідносини, які склалися, суд вважає, що, укладаючи оспорювану угоду, дарувальник помилялася відносно її природи, бо вона вважала, що укладає договір довічного утримання.
Оскільки в даному випадку волевиявлення дарувальника, виражене в зазначеній угоді, не відповідало її внутрішній волі, суд вважає за необхідне позов задовольнити.
Як випливає зі змісту ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
У звязку з викладеним, визнаючи договір недійсним, суд вважає за необхідне застосувати правила реституції, тобто повернути сторони в первісне становище, і визнати за позивачем право власності на спірний обєкт нерухомості.
Керуючись ст. ст. 202-204, 215, 216, 229, 627 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.
Визнати недійсним договір дарування ? частин квартири АДРЕСА_4, укладений 24 травня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 1735.
Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, що зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_5АДРЕСА_5), право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 у м. Запоріжжі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду складено 20.12.2018 року.

Суддя В.П. Суркова