П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 320/7781/15-ц

провадження № 61-9301св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., МартєваС. Ю., Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року у складі судді Пономаренко Л. Е. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року в складі суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що він придбав у ПАТ «Сведбанк» права вимоги до ОСОБА_6 за кредитним та забезпечувальним договорами і набуло статусу нового кредитора. Оскільки ОСОБА_6 не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 366279,04 грн, просить в рахунок її погашення звернути стягнення на предмет іпотеки у передбачений умовами іпотечного договору спосіб - передати предмет іпотеки у власність іпотекодержателя.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення за вказаними пунктом іпотечного договору здійснюється самими сторонами договору в позасудовому порядку, тому в даному випадку права банку в судовому порядку в не можуть бути захищені в такий спосіб.

У поданій 9 листопада 2016 року касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в цій цивільній справі.

У лютому 2017 року від відповідача надійшли заперечення на касаційну скаргу.

6 квітня 2017 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до розгляду.

20 лютого 2018 року справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду та призначено суддею - доповідачем Пророка В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 5 грудня 2018 року заяву судді Пророка В. В. про самовідвід задоволено. Справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Повторним автоматизованим розподілом призначено в цій справі суддею - доповідачем Сімоненко В. М.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані рішення прийняті судами з порушенням процесуального та матеріального права, оскільки, на думку заявника, в разі встановлення в договорі такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно, останній вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення в судовому порядку.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_6 просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки останні ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права і відповідають правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду України.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Під час розгляду справи суди установили, що 31 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 0708/0708/55-020, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США з відсотковою ставкою 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 31 липня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між сторонами був укладений договір іпотеки № 0708/0708/55-020-Z-1, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_6 на праві власності.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Сведбанк» передав АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, до переліку яких входить кредитний та іпотечний договори, укладені з ОСОБА_6

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 цього Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачається лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року а справі № 6-1219цс16, від 30 березня 2016 року в справі №6-1851цс15, а також у постановах Великої Плати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №760/14438/15-ц та від 23 травня 2018 року в справі №916/5073/15.

Суди під час розгляду цієї справи установили, що за змістом пункту 12.3.1 іпотечного договору рішення про обрання способу звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки приймається не судом, а іпотекодержателем, яке закріплюється в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідним застереженням в іпотечному договорі. Змістом цього пункту договору також закріплено, що при обранні такого способу звернення стягнення в іпотекодержателя є безумовне право на здійснення реєстрації права власності за собою на предмет іпотеки на підставі положень пункту 12.3 договору, незалежно від претензій іпотекодавця.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що оскільки за положеннями укладеного між сторонами іпотечного договору розрізняється декілька способів звернення стягнення, які є самостійними та не пов'язаними один з одним, а саме: за рішенням суду та в позасудовому порядку, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем є позасудовим способом захисту, який не підлягає вирішенню в судовому порядку.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального права та повністю відповідають правовим висновкам щодо правильності застосування судами норм статей 36-39 Закону України «Про іпотеку», які неодноразово наводились в постановах як Верховного Суду України, так і Великої Палати Верховного Суду, доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права є неприйнятними.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик