Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 336/4205/15-ц

провадження № 61-17936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Шевченківський відділ у м. Запоріжжі управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року у складі судді Щасливої О. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Дзярука М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Шевченківський відділ у м. Запоріжжі управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов мотивовано тим, що у 2010 році він придбав з прилюдних торгів під час реалізації майна, що є предметом іпотеки, квартиру АДРЕСА_1. В квартирі проживають і перебувають на реєстраційному обліку відповідачі: попередній власник житла ОСОБА_6 та члени її сім'ї: її малолітній син ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, які не бажають у добровільному порядку виселитися та подати заяву про зняття з реєстрації місця проживання, у зв'язку з чим він позбавлений можливості використовувати квартиру для особистого проживання та проживання своєї сім'ї. Правові підстави для проживання відповідачів та перебування їх на реєстраційному обліку у вказаній квартирі відсутні. Відповідачі не є членами сім'ї позивача, договір про право користування спірним житлом між сторонами не укладався, а звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому.

Позивач просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів із вказаної квартири та вселення його у цю квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 по 649,60 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_4 на праві власності належить вищевказана квартира, а відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права власності шляхом проживання в ній за відсутності правових підстав для їх проживання у цій квартирі, охоронюване законом право власника на проживання в належному йому житлі підлягає захисту.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що право власності відповідача ОСОБА_6 припинилося у зв'язку зі зверненням стягнення на квартиру шляхом її реалізації на прилюдних торгах, право користування спірною квартирою у членів сім'ї останньої також є таким, що припинилося. Набуте позивачем у законний спосіб право власності на спірну квартиру підлягає захисту в обраний ним спосіб.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з'ясували, які правовідносини виникли між сторонами, а також при виселенні малолітньої дитини, місце проживання якої зареєстровано у цьому житлі, не залучили батька дитини до участі у розгляді справи. Суди безпідставно не застосували норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», частину четверту статті 109 ЖК України та норми Закону України «Про охорону дитинства».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення попередніх інстанцій не відповідають.

Суди установили, що на підставі акта державного виконавця № 101/2 про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого 08 листопада 2010 року, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О. С. 07 грудня 2010 року посвідчено свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на майно, що придбано з прилюдних торгів - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 29422926 від 24 березня 2011 року, що виданий орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі вищевказаного свідоцтва (а.с. 7).

У вказаній квартирі зареєстровані та проживають: колишній власник квартири ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7, брат ОСОБА_8 та мати ОСОБА_5, однак на вимогу ОСОБА_4 відповідачі відмовляються добровільно звільнити житло.

Як вбачається з матеріалів справи спірна квартира була придбана ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 10 серпня 2005 року за кошти в розмірі 21 300 доларів США, отримані за кредитним договором, укладеним 10 серпня 2005 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Надра», та передана в іпотеку останньому.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України, частинами першою та другою статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Таким чином, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

Задовольняючи позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що право власності відповідача ОСОБА_6 припинилося у зв'язку зі зверненням стягнення на квартиру шляхом її реалізації на прилюдних торгах у грудні 2010 року, тому право користування спірною квартирою у членів сім'ї останньої також є такими, що припинилося, оскільки є похідним від права власності на цю квартиру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки законом не передбачений перехід прав і обов'язків попереднього власника ОСОБА_6 до нового власника ОСОБА_4 в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири.

Разом із тим, суди, встановивши, що спірна квартира була придбана ОСОБА_6 за кредитні кошти, правильно застосували норми статті 109 ЖК УРСР, врахувавши, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такий висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 березня 2015 року за результатами розгляду справи № 6-39цс15.

Отже, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 109 ЖК УРСР є безпідставними.

Натомість обґрунтованими є доводи касаційної скарги про порушення судами норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на таке.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов'язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб'єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Оскільки поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), то установлений вищевказаним Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положення статті 109 ЖК УРСР.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові

№ 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду як в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині виселення.

Встановлено, що площа спірної квартири є меншою ніж 140 квадратних метрів, вказане нерухоме житлове майно, яке передано в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань про повернення кредиту в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та її сім'ї. Матеріали справи не містять даних про наявність у позичальника у власності іншого нерухомого житлового майна.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що дія Закону № 1304-VII не поширюється на спірні правовідносини сторін.

Установивши, що на час розгляду цієї справи в суді набув чинності Закон № 1304-VII, суди дійшли помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_4 та виселення відповідачів із вищевказаної квартири зі зняттям їх із реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Оскільки виселення є наслідком ухвалення рішення про примусове стягнення (без згоди власника) нерухомого житлового майна, отже рішення суду про виселення не підлягає виконанню протягом дії цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 підлягають стягненню 535,92 грн на відшкодування судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги та 768 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання нею касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Шевченківський відділ у м. Запоріжжі управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні власністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 1 303 гривні 92 копійки.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк