Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 336/679/17-ц

провадження № 61-24753св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання попереднього договору іпотеки дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір б/н про надання безпроцентної позики на суму 2 000 000,00 грн, із строком повернення до 04 вересня 2016 року.

04 лютого 2010 року на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір іпотеки б/н у простій письмові формі. Укласти в нотаріальній формі договір іпотеки на той час було неможливо в зв'язку з тим, що предмет іпотеки не був введений в експлуатацію.

Під час укладання договору позики та попереднього договору іпотеки була присутня дружина позичальника - ОСОБА_5, яка, ознайомившись із усіма умовами зазначених договорів, надала письмову згоду на їх укладання.

28 березня 2016 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року у цивільній справі № 336/9121/15-ц ОСОБА_5 прийняла спадщину від померлого чоловіка ОСОБА_6 та здійснила реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об'єкту нерухомого майна 01 на житловий будинок літ. А, житловою площею 41,4 кв. м у АДРЕСА_1

Також вважає, що у зв'язку з тим, що сторони домовилися про всі істотні умови у попередньому договорі іпотеки б/н від 04 лютого 2010 року, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, єдиним способом визнання договору дійсним є судове рішення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати за ним право власності на нерухоме майно: реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 - житловий будинок літ. А, загальною площею - 69,1 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису про право власності: 13935862).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано дійсним попередній договір іпотеки б/н від 04 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, з моменту його укладання.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно: реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 - житловий будинок літ. А, загальною площею - 69,1 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису про право власності: 13935862)

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладання попереднього договору іпотеки 04 лютого 2010 року сторони домовились про усі істотні умови, але відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, в зв'язку з цим є всі підстави визнати зазначений договір дійсним з моменту укладання. Невиконання відповідачем умов договору позики щодо повернення отриманих від позивача грошових коштів та наявності в попередньому договорі іпотеки пункту 5.7.3 умов про набуття права власності на підставі рішення суду, а також пункту 8.3 у випадку смерті іпотекодавця зобов'язання за цим договором переходять до його спадкоємців, дають підстави для задоволення позову та визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що норми частини другої статті 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, до яких віднесено, зокрема, договір іпотеки. Не може бути в судовому порядку визнане право власності на іпотечне майно у разі відсутності укладеного основного договору.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково вийшов за межі доводів апеляційної скарги; не взяв до уваги, що відповідач визнала позов; є підстави для визнання попереднього договору іпотеки дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд встановив, що 04 лютого 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в присутності його дружини ОСОБА_5 було укладено договір про надання безпроцентної позики.

Згідно з пунктом 2.1 договору позики сума позики за договором становить - 2 000 000,00 грн.

Пунктом 1.3. договору позики передбачено, що виконання зобов'язань позичальником за цим договором забезпечується нерухомим майном: житловим будинком загальною площею 69,1 кв. м, не введеним в експлуатацію, розташованим на земельній ділянці площею 0,0407 га на АДРЕСА_2 в Шевченківському районі м. Запоріжжя, шляхом укладання між сторонами договору іпотеки, після належного оформлення та введення в експлуатацію житлового будинку разом із земельною ділянкою.

Згідно з пунктом 4.1 договору позики суму позики, вказану в пункті 2.1 цього договору, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 04 вересня 2016 року.

На договорі позики здійснено запис дружини позичальника ОСОБА_5, яка, ознайомившись із усіма умовами зазначеного договору, надала письмову згоду на його укладання.

На підтвердження отримання коштів позичальник надав позикодавцю розписку, підписану ним особисто.

04 лютого 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір іпотеки у простій письмові формі в присутності його дружини ОСОБА_5

Згідно з пунктом 1.1 попереднього договору іпотеки сторони зобов'язуються в майбутньому, в обумовлений пунктом 6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір іпотеки нерухомого майна, визначеного у пункті 1.4 цього договору, виключно на умовах і в порядку, визначених цим договором.

Пунктом 1.2 попереднього договору іпотеки визначено, що цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору про надання безпроцентної позики від 04 лютого 2010 року, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, за умовами якого іпотекодавець зобов'язаний до 04 вересня 2016 року повернути іпотекодержателю позику у сумі 2 000 000,00 грн.

Пунктом 1.3 попереднього договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за договором позики отримати задоволення за рахунок заставленого майна.

Згідно з пунктом 1.4 попереднього договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 69,1 кв. м, не введений в експлуатацію, розташований на земельній ділянці площею 0,0407 га на АДРЕСА_2 в Шевченківському районі м. Запоріжжя.

Пунктом 1.8 попереднього договору іпотеки встановлено, що основний договір обов'язково повинен бути укладений в нотаріальній формі.

Відповідно до пункту 3.1.1. попереднього договору іпотеки ОСОБА_6 зобов'язався ввести в експлуатацію та оформити право власності в органах БТІ і укласти з іпотекодержателем основний договір у термін, у місці та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з пунктом 3.1.3 попереднього договору іпотеки, після належного виконання пункту 3.1.1 цього договору передати іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно та належно оформити основний договір (здійснити дії щодо нотаріального оформлення основного договору).

Відповідно до пункту 5.7.3 попереднього договору іпотеки сторони домовились, що у разі неможливості іпотекодавцем виконати зобов'язання за договором позики іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Пунктом 6.1 попереднього договору іпотеки передбачено, що за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься не пізніше 04 червня 2010 року, але в будь-якому випадку не пізніше 04 вересня 2016 року, а пунктом 8.3 попереднього договору іпотеки передбачено, що у випадку смерті іпотекодавця зобов'язання за цим договором переходять до його спадкоємців.

На попередньому договорі здійснено запис дружини позичальника ОСОБА_5, яка, ознайомившись із усіма умовами зазначеного договору, надала письмову згоду щодо його укладання.

ОСОБА_4 з метою укладення основного договору іпотеки неодноразово направляв ОСОБА_6 вимоги щодо укладання зазначеного договору в нотаріальній формі, які залишились без задоволення. Крім того 05 вересня 2016 року позивач направив ОСОБА_6 вимогу про повернення коштів.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 отримав відповідь на свою вимогу від ОСОБА_5, у якій вона підтвердила наявність не погашеного за життя її покійним чоловіком ОСОБА_6 боргу перед ОСОБА_4, та визнала, що разом із спадщиною на неї перейшли його борги.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов'язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За правилами частини шостої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація застави повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об'єктів проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації

Суд апеляційної інстанції правильно вважав, що з урахуванням положень статей 16, 182, 640 ЦК України визначена частиною другою статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково вийшов за межі доводів апеляційної скарги є безпідставними, оскільки частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами та мотивами відмови у позові, обґрунтовано викладеними у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв А. О. Лесько С. П. Штелик