Житомирський апеляційний суд
Справа №273/1555/16-ц Головуючий у 1-й інст. Бєлкіна Д. С.
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №273/1555/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, виділення його в натурі

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 23 січня 2018 року, яке ухвалено суддею Бєлкіною Д.С. у м. Баранівка,

встановив:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив визнати за ним право на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері - на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/6 частину господарських будівель біля вказаного будинку та виділити йому в натурі житлову кімнату 1-3 площею 14 кв.м, сарай «Б» площею 21,8 кв.м та 1/6 частину огорожі.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 23 січня 2018 року позовну заяву задоволено в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, посилаючись на необ'єктивність та необґрунтованість судового рішення, яке винесене із порушенням норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру обов'язкової частки ОСОБА_1 у праві власності і визнати за останнім право власності на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 Баранівського району Житомирської області. Зазначає, що суд першої інстанції прийняв остаточний варіант збільшених позовних вимог без оплати її судовим збором, не розглянув клопотання відповідача про допит свідків та витребування пояснень сільської ради щодо підстав надання для нотаріуса довідок про місце проживання та реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та довідки щодо належності будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 для ОСОБА_5, чим порушив норми ЦПК України. Суд не взяв до уваги докази щодо фактичного вступу відповідача у спадщину після смерті батька ОСОБА_4 нарівні з матір'ю ОСОБА_5, оскільки на день смерті проживав із ним. Доказів того, що по АДРЕСА_1 на якій проживав відповідач, позивачем не надано. Суд не врахував, що набувати право власності на частку у майні та виділяти в натурі свою частку позивач може тільки зі складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5, а саме від ? частин будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Висновок судового експерта не є належним доказом по справі, оскільки експертом надано розрахунок 1/6 частин від усього домоволодіння, та згідно матеріалів експертизи надано висновок про неможливість такого виділу. Експерт залишив позивачу кімнату та сарай, розташовані в полярно віддалених частинах земельної ділянки, що виключає можливість відмежуватися від співвласника, а відповідачу, всупереч вимогам ДБН, залишив трикімнатну квартиру площею 46,7 кв.м. без врахування площі веранди, з кімнатами площею 6,9 кв.м, 5,8 кв.м, 9,0 кв.м, дві з яких є прохідними. Крім того, суд не звернув увагу на те, що виділ (поділ) може вчинятися тільки власниками та поміж власниками. Позивач же доказів права власності на земельну ділянку не надав.

До суду надійшов відзив позивача ОСОБА_1, в якому останній зазначив, що судовий збір за позовну вимогу про визнання права власності на спадкове майно, виділення майна в натурі було сплачено при поданні первісного позові, який лише конкретизовано. Щодо відмови суду у задоволенні клопотання про витребування погосподарських книг з недостовірними довідками, встановлено, що останні здані до архіву і представником відповідача отримано з архіву довідки на підставі вказаних книг. Щодо часток у спадковому майні, то 5/6 частин ОСОБА_2 підтверджується рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року, а частку позивача на день подання позову відповідач не оспорював. Зібрані у справі докази свідчать про проживання сім'ї відповідача окремо від батьків та про не прийняття ним спадщини після смерті батька. Добровільно спір відповідач відмовився вирішувати: визнаючи право позивача на 1/6 частину спадкового майна, він відмовився виділяти її в натурі. Позивач вказує, що на рівні з відповідачем є власником спірного майна. Твердження відповідача про невідповідність виділених йому кімнат нормам ДБН є безпідставними, оскільки вказана площа дає йому можливість належно користуватись ними. Посилання про право позивача лише на 1/8 частину спадкового майна є необґрунтованим. У зв'язку з викладеним, просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а рішення Баранівського районного суду Житомирської області залишити без змін.

До суду надійшов відзив третьої особи ОСОБА_3, в якому вона підтримує позовні вимоги позивача ОСОБА_1, а апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою. Зазначила, що є сестрою сторін в справі. До смерті матері здійснювала догляд за нею і мати заповіла їй будинок по АДРЕСА_1 та добровільно погодилась віддати ОСОБА_1 1/6 частину спадкового майна, як його обов'язкову частку. ОСОБА_2 завжди проживав окремо від батьків, ні спільного господарства, ні спільного бюджету з ними ніколи не мав, та маючи 5/6 частин будинку, безпідставно претендує на частину спадкового майна позивача.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу на доводах, викладених в ній.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 - батько учасників справи, значився головою домогосподарства № АДРЕСА_1 Баранівського району Житомирської області, згідно з даними погосподарської книги № 5 на 1996-2000 роки Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області за особовим рахунком № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 172) та згідно погосподарської книги № 6 на 2006 -2010 роки Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області за особовим рахунком НОМЕР_2. В списку членів домогосподарства окрім голови двору значилася лише його дружина - ОСОБА_5, яка доводиться сторона по справі матір'ю (т. 1 а.с. 176).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Дубрівка Баранівського району Житомирської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 24). На день смерті останнього з ним проживала та була зареєстрована лише його дружина ОСОБА_5, що підтверджується даними копії довідки № 1871 від 19 липня 2016 року, копії довідки № 1876 за липень 2016 року, копії довідки № 1870 за липень 2016 року, Виконавчого комітету Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області, даними копії архівної довідки № 142-к від 10 листопада 2017 року Архівного сектору Баранівської районної державної адміністрації, даними копії рішення Баранівського районного суду Житомирської області № 273/1488/16-ц від 24 січня 2017 року та не протирічить наданим витягам із погосподарських книг № 5 та № 6 (т. 1 а.с. 10, 21, 24, 176, 190).

Після смерті чоловіка ОСОБА_4 фактично вступила у спадщину його дружина і мати сторін по справі - ОСОБА_5 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, в тому числі і на будинок № АДРЕСА_1, однак спадкових прав юридично не оформила, що підтверджується копією технічного паспорту на будинок (т. 1 а.с. 53-54), копією довідки КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» (т. 1 а.с. 9 ), копією довідки № 1871 від 19 липня 2016 року Виконавчого комітету Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області (т. 1 а.с. 10).

Згідно заповіту від 20 лютого 2008 року ОСОБА_5 заповіла все своє майно сину ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 26 зворот). Даний заповіт був змінений 30 січня 2013 року, відповідно до якого житловий будинок № 50 по АДРЕСА_1 Баранівського району Житомирської області та земельні ділянки біля цього будинку ОСОБА_5 заповіла третій особі - дочці ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 21 зворот).

Згідно свідоцтва про смерть від 30 червня 2016 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Дубрівка Баранівського району Житомирської області (т. 1 а.с. 20 зворот), після її смерті відкрилася спадщина за заповітом.

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 8) та на день смерті матері був непрацездатним за віком, тому прийняв обов'язкову частку у спадщині ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України (т. 1 а.с. 29).

Згідно з матеріалами спадкової справи № 102/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5, спадщину прийняли діти ОСОБА_1, ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 19-38).

15 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 на 0,25 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровим номером НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_1 Баранівського району (т. 1 а.с. 63). Дане свідоцтво також містить відомості, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 ідеальних частин земельної ділянки. Дане свідоцтво ніким не оспорюється та є чинним.

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка В.О. від 15 грудня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок (т. 1 а.с. 11-12).

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка В.О. від 07 грудня 2016 року відповідачу також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок (т. 1 а.с. 34).

Згідно рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року у цивільній справі № 273/1488/16-ц, яке вступило в законну силу, за ОСОБА_2 в порядку спадкування визнано право на 5/6 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 190). Дане рішення ухвалено за позовом ОСОБА_2, останнім не оскаржувалось та набуло законної сили. Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом першої інстанції обсягу спадкового майна та розміру обов'язкової частки, що належить позивачу, оскільки такий обсяг та розмір узгоджується з наявними матеріалами справи та підтверджений рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року, яке має преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, а відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК (в редакції 1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок, при чому норми глави 10 «Особиста власність» цього Кодексу не пов'язували наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією, вимоги позивача щодо визнання права власності на спадкове майно є обґрунтованими. Крім того, суд відійшов від рівності ідеальних часток, оскільки вони є незначними та визначив можливим виділ частки позивача за першим варіантом, запропонованим експертом, з компенсацією відповідачу у зв'язку з відхиленням від ідеальної частки, без врахування переобладнання та перепланування будинку. В матеріалах справи міститься матеріали інвентаризаційної справи, згідно яких домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 77-82).

Апеляційний суд вважає, що вищевказані висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами закону зважаючи на наступне.

Визначення спільної часткової власності наведене в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке становить єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (частина друга статті 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормою статті 364 ЦК України.

Частиною другою статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України).

Системний аналіз статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Відповідно до норм статті 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Вказані норми передбачають можливість виділення співвласнику (співвласникам) частки із майна, що є у спільній частковій власності, за умови визначення правового статусу такого майна.

Як роз'яснено в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру).

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у справі спільної часткової власності.

По справі була проведена судова будівельно-технічна експертиза № 565/10-2017 (т. 1 а.с. 118-138), згідно якої дійсна (ринкова) вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Житомирської області становить 112 300,00 грн. Виділити ідеальну частку ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частин вказаного будинковолодіння у вигляді житлової кімнати № 1-3 (площею 14,0 кв.м. та сараю літ. «Б») відповідно до вимог нормативних документів, які діють в галузі будівництва на території України, не вбачається можливим. Експертом запропоновані варіанти виділу із незначним відступом від ідеальної частки, за умови здійснення прибудов та виплати компенсації іншому співвласнику. Доказів на спростування висновку експерта апелянтом не надано, а тому суд першої інстанції обґрунтовано взяв його до уваги та з урахуванням вимог ст. 152 ЖК України дійшов правильного висновку про можливість виділу позивачу належної йому 1/6 частини спадкового майна та стягнув з нього на користь відповідача грошову компенсацію.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 77, 229, 239 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення, а зводяться до переоцінки доказів та містять незгоду із рішенням суду.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 , 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 23 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 18.12. 2018.