Справа № 156/902/17 Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/964/18 Категорія: 47 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Русинчука М.М.,

суддів Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Савчук О.В.,

позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, ОСОБА_2 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем,

за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду від 13 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачка по справі ОСОБА_2 відмовилась від підпису в акті погодження меж земельної ділянки, мотивуючи це претензіями щодо частини земельної ділянки.

Позивачка зазначала, що згідно технічної документації відведена земельна ділянка суттєво не вплине на використання суміжних земельних ділянок у звязку з чим вона звернулась до Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області з проханням погодити проект землеустрою без підпису користувача суміжної ділянки, однак її звернення залишилося без відповідного реагування, що перешкоджає їй завершити виконання робіт із землеустрою і подати погоджений проект на затвердження та оформлення земельної ділянки у власність.

Позивачка вважає, що таким чином порушено її право на приватизацію земельної ділянки.

Ураховуючи наведене, позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, яка розташована за адресою: вул. Перемоги, 22, с. Павлівка, Іваничіський район Волинської області, без погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_2

Рішенням Іваничівського районного суду від 13 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Місцевим судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.11) належить житловий будинок № 22 по вул. Перемоги в с. Павлівка Іваничівського району Волинської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» № 23014235 від 15 червня 2009 року (а.с.12).

Рішенням Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області шостого скликання № 22/11 від 29 жовтня 2013 року позивачці ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,15 га, яка розташована в межах населеного пункту с. Павлівка по вул. Перемоги, 22 (а.с.10).

Іваничівським районним виробничим відділом Волинської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» (назва підприємства на момент виконання робіт - Іваничівський районний відділ Волинської регіональної філії центру ДЗК) було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно заяви ОСОБА_1 від 24 березня 2015 року (а.с.9).

Як вбачається із пояснювальної записки щодо проектного рішення, площа земельної ділянки становить 0,1500 га, являє собою форму прямокутної геометричної форми, заїзд до ділянок земель загального користування; земельна ділянка, що проектується до відведення раніше нікому не надавалась, що підтверджується земельно-кадастровою інформацією (а.с.8). З наявних в цій документації схеми та кадастрового плану (а.с.16, 17) вбачається, що проїзд до земельної ділянки позивачки пропонується влаштувати в межах від А до Б як землі загального користування за рахунок земельної ділянки, що закріплена за будинком 20 по вул. Перемоги в с. Павлівка Іваничівського району Волинської належить відповідачці ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.35, 54). Згідно технічного паспорта на житловий будинок № 20 по вул. Перемоги в с. Павлівка Іваничівського району Волинської області біля житлового будинку побудовані наступні господарські будівлі і споруди: прибудова, погріб, хлів, вбиральня (а.с.56-58). На запроектованому у технічній документації позивачки ОСОБА_1 проїзді до її будинку розташований погріб (Б на плані земельної ділянки житлового будинку № 20 по вул. Перемоги в с. Павлівка) (а.с.5, 16, 17). Відповідачка, як вбачається із свідоцтва про право на спадщину та рішення Павлівської сільської ради від 22 грудня 1993 року №7/2 (а.с.54, 59), з моменту набуття в порядку спадкування (з 29 серпня 2012 року, коли померла її матір ОСОБА_3) права власності на вказаний житловий будинок відповідно до закріплених в ст. ст. 377, 1225 ЦК України положень набула право власності на цю земельну ділянку. У зв'язку з цим відповідачка ОСОБА_2 відмовляється підписувати акт про встановлення меж ділянок в натурі та про передачу на зберігання встановлених межових знаків позивачці ОСОБА_1 (а.с.15), а також акт встановлення в натурі і погодження меж земельної ділянки (а.с.16 зворот).

Судом також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 22 травня 2017 року звернулася до Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області із заявою про погодження проекту землеустрою без підпису користувача суміжної ділянки відповідачки ОСОБА_2 Як вбачається із відповіді № 257 від 13 червня 2017 року, Павлівська сільська рада не погодила розроблену технічну документацію із землеустрою у зв'язку з відображенням меж її присадибної ділянки зі сторони земельної ділянки відповідачки ОСОБА_2, як землі загального користування для проїзду без врахування того, що на запроектованому заїзді розташований погріб зазначеного вище суміжного землекористувача (а.с.5).

З показань допитаного в якості свідка ОСОБА_4 суд встановив, що останній у складі комісії з трьох людей виїжджав на місцевість, та після розмови з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було вирішено зробити заїзд до будинку ОСОБА_1 з траси Іваничі-Павлівка по їхніх же городах, відступивши від межі по 1,5 м в кожну сторону для облаштування дороги. ОСОБА_2 дала дозвіл на вилучення частини її земельної ділянки для облаштування заїзду. Однак, згодом ОСОБА_1 змінила свою думку та наполягала на облаштуванні їй заїзду саме з вул. Перемоги. Окрім того, комісія прийшла до висновку, що навіть облаштувавши заїзд згідно технічної документації ОСОБА_1, він буде надто вузьким для проїзду транспорту, особливо великогабаритного, який необхідний для забезпечення ведення сільського господарства.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що її право на приватизацію земельної ділянки порушено і право власності на земельну ділянку без погодження її межі із суміжним землекористувачем може бути захищено лише шляхом предявлення даного позову. Крім того, відповідачами порушено її право на приватизацію земельної ділянки ще й з тих підстав, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованої на те, щоб уникнути необовязкових технічних помилок.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами врегульовано главою 19 ЗК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених у статті 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачені у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст. 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до ч. ч. 8-11 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Отже наведеними нормами права визначено процедуру одержання громадянином безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розпочинається із подання громадянами відповідного клопотання, до якого додаються графічні матеріали; і лише після отримання клопотання разом із необхідними документами таке клопотання розглядається відповідною місцевою адміністрацією чи радою, яка дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Надання земельної ділянки або відмова у її наданні здійснюється виключно органами, визначеними у ст. 118 Земельного кодексу України, рішення, дію або бездіяльність яких може бути оскаржено до суду.

Судом встановлено, що позивачці було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що передається у власність, і відмова у її затвердженні з підстав не погодження меж із суміжним землекористувачем, що на думку позивачки порушує її право на приватизацію земельної ділянки та визнання права власності на неї, стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) межування земель - комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка. Проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом. Технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Статтею 25 наведеного Закону визначені види документації із землеустрою, зокрема, проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Отже, законодавство розрізняє проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) як два різних види документації із землеустрою. Відповідно, кожна з них виготовляється в залежності від обставин, вказаних заявником в клопотанні та прийнятих ОСОБА_5 рішень. При цьому, не зважаючи на те, що розроблення таких видів документації направлені на отримання земельної ділянки у власність (користування), кожен з них має свій порядок та особливості, які фактично залежать від того, чи є земельна ділянка сформованою в розумінні Земельного кодексу України з дотриманням усіх умов визначених цим Кодексом (ст.79-1)

Відповідно до ч. ч. 14-18 ст. 186 ЗК України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується:

- Верховною ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності;

- власником земельної ділянки, у разі якщо земельна ділянка перебуває у приватній власності.

Оригінал відповідної документації із землеустрою подається розробником для погодження територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а іншим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та іншим суб'єктам, які здійснюють погодження документації із землеустрою, - копії такої завіреної розробником документації.

Верховна ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб'єкти, визначені цією статтею, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії цих висновків є необмеженим.

Підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб'єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати:

- додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, встановленого Законом України «Про землеустрій»;

- надання погодження документації із землеустрою будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, погодження яких не передбачено цією статтею;

- проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт.

Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб'єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження документації із землеустрою іншими органами.

Отже, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується, зокрема, органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності. Після отримання такої документації, відповідний орган зобов'язаний протягом десяти робочих днів безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Таким чином, Земельним кодексом України не передбачено право ради взагалі не розглядати питання затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки або проекту землеустрою із подальшою передачею земельної ділянки у власність, а закріплено, що орган місцевого самоврядування зобовязаний прийняти відповідне рішення (ст. 122 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Судом встановлено що Павлівською сільською радою Іваничівського району Волинської області як компетентним органом не було розглянуто на пленарному засіданні питання про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1, що є порушенням вищенаведених норм чинного законодавства України, оскільки рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою з таких підстав прийнято не було, висновків з посиланням на нормативно правові акти не надавалося, а лист Павлівської сільської ради № 257 від 13 червня 2017 року щодо непогодження розробленої технічної документації із землеустрою не є належною формою висновку і не може вважатися рішенням названого органу місцевого самоврядування щодо розглядуваного питання.

Оскільки рішення Павлівською сільською радою про відмову у затвердженні проекту землеустрою не приймалося, позивачка фактично звернулася до суду за захистом свого права передчасно, що свідчить у розглядуваному випадку про відсутність порушеного її права на приватизацію земельної ділянки.

Власники земельних ділянок зобов'язані, в тому числі, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (ч. 1 ст. 91 ЗК України).

Згідно з ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо); зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив), співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що технічна документація із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розроблялася у 2015 році Іваничівським районним виробничим відділом Волинської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» (назва підприємства на момент виконання робіт - Іваничівський районний відділ Волинської регіональної філії центру ДЗК) на виконання заяви позивачки ОСОБА_1 та згідно кадастрової зйомки, проведеної відділом у січні 2014 року. Із схеми та опису меж вбачається, що межа від Б до В замість «землі ОСОБА_2І.» вказано «землі загального користування» (а.с.16). Однак, в матеріалах справи міститься копія виписки із розпорядження № 7/2 від 22 грудня 1993 року згідно якої ОСОБА_3 (спадкоємцем за законом якої є відповідач ОСОБА_2, а.с.54) було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,02 га (а.с.59). Як вбачається із абрису (а.с.60) погріб знаходиться на території вищевказаної земельної ділянки.

Влаштування доїзду до житлового будинку ОСОБА_1 за рахунок земельної ділянки, якою користується відповідачка ОСОБА_2 і на якій знаходиться її погріб порушує її права на цю споруду і земельну ділянку, яку вона має право приватизувати. Виходячи з цього, суд визнав обґрунтованою відмову ОСОБА_2 погодити межі суміжного землекористування.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені).

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Не надання відповідачкою ОСОБА_2 своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність позивачці за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

З огляду на це, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що відмова відповідачки ОСОБА_2 від підписання акту про встановлення в натурі і погодження меж земельної ділянки не порушує законних прав та інтересів позивачки ОСОБА_1 Таким, що має правове значення у процедурі надання позивачці земельної ділянки у власність на стадії затвердження технічної документації із землеустрою, є не наявність чи відсутність акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, а рішення органу місцевого самоврядування з даного питання, яке в розглядуваному випадку не приймалося, без чого немає підстав для висновку про порушення в цій конкретній ситуації прав позивачки.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішенням про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачку було позбавлено процесуального права на призначення в розглядуваній справі земельно-технічної експертизи колегія суддів до уваги не приймає, оскільки призначення такої експертизи в ситуації, коли компетентним органом місцевого самоврядування рішення щодо затвердження технічної документації і передання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не приймалось, правового значення для вирішення позовних вимог не мало.

Твердження позивачки про помилкове зазначення судом в оскаржуваному рішенні суду про запроектований проїзд до будинку позивачки є безпідставними, оскільки у адресованому ОСОБА_1 повідомленні Павлівської сільської ради від 13 червня 2017 року (а.с.5) буквально вказується: «На запроектованому вказаною земельною документацією із землеустрою у Ваших інтересах проїзду розташований погріб зазначеного вище суміжного землекористувача».

Аргументи позивачки про відсутність обмежень у використанні земельної ділянки ОСОБА_2 спростовуються наведеними вище доказами того, що за виготовленою на замовлення позивачки технічною документацією з проекту землеустрою запроектовано проїзд до її земельної ділянки за рахунок земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2 і на якій знаходиться належний останній на праві власності погріб.

Відсутність в резолютивній частині оскаржуваного рішення, яким відмовлено в задоволенні позову, повної інформації щодо учасників справи не впливає на законність цього судового рішення і не є підставою для його зміни чи скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду від 13 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді