Провадження № 22-ц/802/323/18 Категорія: 53 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського приватного підприємства «Несвіч» (далі - СГПП «Несвіч») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1Я звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера з 09 жовтня 2017 року по 15 листопада 2017 року.

Посилаючись на те, що в день звільнення з роботи їй не була виплачена заробітна плата, яку вона отримала лише 04 червня 2018 року, позивач просила суд стягнути з відповідача в її користь 49991,42 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2018 року в даній справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув дану справу у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Із матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера з 09 жовтня 2017 року по 15 листопада 2017 року. Наказом директора СГПП «Несвіч» від 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.22-24).

13 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зазначала, що в день звільнення з роботи їй з вини відповідача не були виплачені всі суми, які належали їй від приватного підприємства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вини підприємства у невиплаті позивачу в день звільнення всіх належних їй від підприємства сум немає, а тому підстави для стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до вимог статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток весь за час затримки по день фактичного розрахунку.

В судовому засіданні встановлено, що наказом директора СГПП «Несвіч» за № 128-0 від 15 листопада 2017 року головного бухгалтера ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з виплатою компенсації за 2 дні невикористаної відпустки (а.с.24). Цього ж дня працівниками приватного підприємства був складений акт про те, що ОСОБА_1 відмовилася від підпису у наказі про звільнення, а також відмовилася від підпису в касових документах. Крім того, як убачається із зазначеного акту, ОСОБА_1 було роз'яснено, що неотримана нею сума грошових коштів відповідно до п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні буде депонована і вона може отримати ці кошти в касі підприємства у будь-який день (а.с.27).

Про те, що належні позивачу грошові кошти є депонованими та знаходяться на рахунку 662 «Розрахунки з депонентами» і, що ці гроші можна отримати в касі підприємства, підтвердило Головне управління ДФС у Волинській області у своїй інформації, наданій позивачу в даній справі ОСОБА_1 (а.с.57).

Будь-яких доказів на підтвердження того, що саме з вини відповідача в день звільнення з роботи позивачу не були виплачені всі належні їй грошові кошти, остання суду не надала.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що з вини приватного підприємства в день звільнення з роботи їй не були виплачені всі грошові кошти, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються зібраними по справі доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді