АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28серпня 2018 року м. Київ

Справа № 755/10283/16-ц

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва постановленого під головуванням судді Астахової О.О. 19 жовтня 2017 року о 15:05 год. у м. Києві, дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов ПавлоЮрійович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу КирилюкОлена Юріївна, ОСОБА_6,

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/5808/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

В С Т А Н О В И В

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно набутого майна подружжя. У позовних вимогах, з урахуванням уточнень, просив визнати сумісно нажитим майном ОСОБА_3 та ОСОБА_7 набутими ними за період перебування у шлюбі: квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_1. В порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 березня 1978 року між ним та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу подружжям, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 серпня 1994 року, була набута у власність квартира АДРЕСА_2. вказана квартира була відчужена згідно договору купівлі-продажу від 30.09.1994 та цього ж дня, на підставі договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_7 придбано квартиру АДРЕСА_3. На підставі договору міни квартири від 05.04.2000, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, остання в порядку обміну набула у власність квартиру АДРЕСА_1. Позивачем для укладення цього договору надавалась відповідна згода, але результат її укладення йому не був відомий. Як з'ясувалось в подальшому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим Ю. П. було порушено право власності позивача на частину спірної квартири, оскільки при посвідченні договору міни квартири не було враховано, квартира була придбана у шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 померла. А у червні 2015 року позивач вперше повернувся до України із Сполучених Штатів Америки і у встановленому законом порядку звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О. Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, тому з подружжя, хто пережив померлого, але нотаріус відмовив у видачі такого свідоцтва.

Позивач зазначав, що спірна квартира входить до складу спільного майна подружжя і його поділ може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки визначати частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлим, суперечить вимогам статей 3, 27-31 ЦПК України 2004 року, оскільки другий із подружжя - ОСОБА_7 померла і вирішення питань про її права, тобто особи, яка не є стороною процесу та, яка у зв'язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності не відповідає нормам цивільно-процесуального права. При цьому суд першої інстанції також вказав на те, що спірна квартира належить до об'єкті спільної сумісної власності позивача і ОСОБА_7 та вважав, що перебіг строку позовної давності розпочався саме з червня 2015 року, коли позивачу стало відомо про порушене право.

Не погодився із вищезазначеним рішенням суду відповідач ОСОБА_2, ним подана апеляційна скарга, в якій просив змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування. Вказував на те, що суд невірно встановив, що квартира АДРЕСА_10 є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_7, оскільки у договорі чітко вказано про особисту власність ОСОБА_9 і цей договір недійсним не визнаний. До того ж рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що сторони не проживають з 13.05.1995. Також на думку відповідача, судом невірно визначено початок перебігу строку позовної давності, такий строк розпочався з моменту припинення спільного проживання і відповідно закінчився 13.05.1998. А тому дані висновки суду є необґрунтованими і незаконними.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Суд апеляційної інстанції виходи в того, що позивач достовірно знав про розірвання шлюбу з дружиною ОСОБА_7, оскільки був ініціатором розлучення, яке відбулося в Сполучених Штатах Америки, протягом трьох років не цікавився квартирою, не проживав в ній та не сплачував витрати з утримання спірної квартири, не звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, а тому ним було пропущено трирічних строк передбачений, як Кодексом про шлюб та сім'ю УРСР 1963 року так і Сімейним Кодексом України, для поділу майна подружжя.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року скасовано, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції вказав на те, що апеляційним судом належним чином не перевірено з якого часу позивач дізнався про своє порушене право, зокрема, у червні 2015 року, коли померла його колишня дружина ОСОБА_7, чи з моменту укладення договору міни, з урахуванням того, що він 29 грудня 1999 року видав на ім'я ОСОБА_7. довіреність на відчуження (обмін) квартири АДРЕСА_11 та такий обмін відбувся з родичкою позивача. Не з'ясованим залишився і статус спірної квартири, зокрема, чи є ця квартира спільним майном подружжя, чи набута була ОСОБА_7 у особисту приватну власність. Апеляційним судом не враховані і висновки, викладені у рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2016 року у цивільній справі №755/22204/15-ц, а саме: що заповіт, складений ОСОБА_7 на ім'я відповідача недійсним не визнаний, як і не визнаний недійсним і договір міни, зі змісту якого вбачається, що квартира АДРЕСА_11 належала ОСОБА_7 на праві особистої власності.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України(в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу з підстав вкладеній у ній, просили про задоволення заявлених ними вимог.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_11 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П.Ю., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю., ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О. Ю., у листі від 06.07.2018 просила розглянути справу у її відсутність.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П.Ю., отримавши судове повідомлення 31.07.2018 причини неявки суду не повідомив. Тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

ОСОБА_6 за відомою суду адресою судові повідомлення не отримала, проте враховуючи, що вона зареєстрована разом з позивачем, який обізнаний про розгляд справи і представник якого наполягав на розгляді справи у її відсутність, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 з 03.03.1978 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 18 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції міста Києва /т.1 а.с.9,105/.

За період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у шлюбі ними було набуто на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 53,10 кв.м., яка складалась з двох кімнат. На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 30.09.1994 вказана квартира була ними відчужена за ціною 75000000 (сімдесят п'ять мільйонів) карбованців /т.1 а.с.6/.

В п. 3 договору вказано, що квартира належала продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого ПО «Київський радіозавод» 08.08.1994 відповідно до розпорядження № 1865 від 08.08.1994 і зареєстрованим Київським міським бюро техінвентаризації 18.08.1994 під реєстровим № 1914. В судовому засіданні апеляційного суду сторони визнали, що вказана квартира була набута в порядку приватизації державного житлового фонду.

В той же день згідно із договором купівлі-продажу від 30.09.1994 ОСОБА_7 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 32,40 кв.м. за ціною 42000000 (сорок два мільйони) карбованців /т.1 а.с.7/

Позивач ОСОБА_3 у 1995 році виїхав до Сполучених Штатів Америки на постійне місце проживання, де проживає до цього часу, що визнано сторонами у справі. За його твердженням він вперше повернувся в України в червні 2015 року, інших даних матеріали справи не містять і іншою стороною це не оспорюється.

Згідно з довіреністю від 29.12.1999 засвідченої нотаріусом штату Іллінойс США ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_7 на здійснення обміну житлової площі за адресою: Україна, АДРЕСА_6, а також отримувати від усіх осіб відомості щодо нього по будь-яким підставам, вести від його імені справи в судах з усіма правами наданими законом /т.1 а.с.12-13/.

Згідно з договором міни від 05.04.2000 ОСОБА_7 здійснила обмін квартири АДРЕСА_5 на квартиру АДРЕСА_7. Обмін здійснений без доплати /т.1 а.с.8/.

Іншою стороною договору є ОСОБА_6 яка є матір'ю позивача ОСОБА_3, що визнається сторонами у справі і на час розгляду справи позивач є зареєстрованим у вказаній квартирі /т.1 а.с.11/ .

Згідно зі Звітом про оцінку майна № AS18-170206-078 від 06.02.2017 ринкова вартість квартири АДРЕСА_8, власником якої була ОСОБА_7, становить 329607 (триста двадцять дев'ять тисяч шістсот сім) гривень 30 копійок /т.1 а.с.207-234/

Згідно зі Звітом про оцінку майна № AS18-170206-079 від 06.02.2017 ринкова вартість квартири АДРЕСА_9, власником якої була ОСОБА_7, становить 344950 (триста сорок чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят) гривень 84 копійки /т.1 а.с.236-257/.

У п. 1 договору міни зазначено, що квартира АДРЕСА_5 належить гр. ОСОБА_7 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного Київською універсальною біржею 30.09.1994 за реєстрованим № 4582/3114 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 11.10.1994 в реєстровій книзі за № 696 /т.1 а.с.8/.

Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю..

У письмових поясненнях наданих суду першої інстанції приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П.Ю. вказує на наявність згоди позивача, як другого з подружжя, що підтверджується довіреністю від 29.12.1999, яка наявна в його архіві. Зазначення у договорі про належність квартири ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності вважає суто технічною помилкою, яка ні якою мірою не порушила права позивача /т. 1 а.с.33/.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 20 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції міста Києва та свідоцтвом виданим цим же реєстраційним органом ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.20,77/.

Позивач 02.06.2015 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, вказуючи її своєю дружиною /т.1 а.с.69/.

Відповідач 12.06.2015 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, вказуючи в якості підстави заповіт складений ОСОБА_7 на його користь на все майно /т.1 а.с.76/.

Згідно з заповітом від 11.02.2011, посвідченого державним нотаріусом десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В., ОСОБА_7 заповідала все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1 а.с.119-121, т. 2 а.с.18-20/

З Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації № 623 від 25.09.1996 вбачається, що ОСОБА_7 була призначена опікуном неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 /т.2 а.с.21/.

В ході ведення спадкової справи було встановлено, що Рішенням Окружного суду округу Кук штат Іллінойс США від 24.01.2002 шлюб між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був розірваний. Справа розглядалася за заявою позивача ОСОБА_3 Судом було встановлено, що заявник і відповідач (ОСОБА_7.) припинили спільне життя і не підтримують подружні стосунки як чоловік і дружина з 13 серпня 1995 року /т.1 а.с.109-115; т.2 а.с.54-65/.

Листом від 02.06.2016 Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. повідомила представника ОСОБА_3 про неможливість видачі йому свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю можливості безспірного встановлення нотаріусом фактів спільної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_3, а також факту шлюбних відносин /т.1 а.с.14/.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.06.2016 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Іванова П.Ю., ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину квартири. У цій справі позивач просив про визнання за ним права на ? частини квартири АДРЕСА_7 в порядку спадкування і посилався на те, що вказана квартири була придбана у шлюбі. Судом було встановлено, що позивач на час смерті ОСОБА_7 вже 13 років не перебув з нею в зареєстрованому шлюбі, а вже як 20 років не мав спільного господарства з нею, не існувало їх сім'ї, проживали окремо, в різних державах, а тому ОСОБА_3 не може бути визнаний її спадкоємцем. Суд не вбачав зв'язку між предметом і підставами позову із діями нотаріуса, а тому вважав відсутнім порушення прав позивача /т.2 а.с.23-25.66-69/.

Відповідно до ст.22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

В силу ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Статтею 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без

шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Аналогічні норми містяться у ст.ст. 60,69,72 СК України, який набрав чинності з 01.01.2004.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

В порядку ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (ст. 1219 ЦК України)

Враховуючи, що сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, першочерговим є питання обґрунтованості заявлених позивачем вимог, а саме чи є підстави вважати квартиру АДРЕСА_7 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7.

Так, вказана квартира була набута ОСОБА_7 в порядку обміну до офіційного розірвання шлюбу. Разом з тим в судовому рішення про розірвання шлюбу встановлено, що сторони з 13.08.1995 припинили спільне життя і не підтримують подружні стосунки як чоловік і дружина. А отже вказана квартира була придбана ОСОБА_7 після припинення шлюбних відносин з позивачем. Разом з тим, право власності на цю квартиру набуто в порядку обміну та без здійснення доплати.

Квартира АДРЕСА_5, на яку був здійснений обмін, була придбана ОСОБА_7 30.09.1994 і той же день подружжям ОСОБА_7 було здійснено відчуження належної їм двокімнатної квартири АДРЕСА_4. При цьому, відчуження квартири відбулось за ціною 75000000 (сімдесят п'ять мільйонів) карбованців, відповідно частка кожного з них становила 37500000 (тридцять сім мільйонів п'ятсот тисяч) карбованців. Квартира АДРЕСА_5, складалась з однієї кімнати і була придбана за ціною 42000000 (сорок два мільйони) карбованців. Враховуючи, що відбулось зменшення житлової площі, а також ту обставину, що в 1995 році позивач залишив Україну, колегія суддів приходить до висновку, що саме тоді подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_7 здійснили поділ належного її спільного майна і кожен з них здійснив розпорядження грошовими коштами отриманими від реалізації такого майна. Та обставина, що вартість придбаної ОСОБА_7 квартири перевищу її частку вказані обставини не спростовує, оскільки різниця не є значною і подружжя не позбавлено права на відступлення від принципу рівності часток. А отже, квартира АДРЕСА_9 була виділеною часткою ОСОБА_7 у спільному майні і, відповідно, інша квартира, а саме квартира АДРЕСА_7, право власності на яку отримано в порядку обміну не може вважати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7. До того ж матеріали справи не місять даних про те, що позивачем вчинялись будь які дії щодо утримання спірного майна, так як власність зобов'язує, що в свою чергу також свідчить про наявність домовленості сторін щодо цього майна.

В умовах договору міни також вказано квартира АДРЕСА_5, обмін якої був здійснений належала ОСОБА_7 на праві особистої власності. В цій частині договір не був оспорений, не визнаний недійсним, отже є правомірним, а посилання нотаріуса на технічну помилку його правомірності не спростовують.

Слід також зазначити, що дійсно в довіреністю від 29.12.1999 засвідченої нотаріусом штату Іллінойс США ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_7 на здійснення обміну житлової площі за адресою: Україна, АДРЕСА_6, проте в тексті довіреності не вказано про належність цієї квартири на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 і не зазначено про наявність його згоди як другого з подружжя. Тому вказана довіреність не є такою, що свідчить про визнання подружжям спірної квартири як спільної на час її видачі. Хоча необхідність такої довіреності обмовлена наявністю зареєстрованого шлюбу на час укладення договору міни.

Матеріали справи не місять даних про придбання подружжям іншого майна, за кошти отримані від продажу двокімнатної квартири 30.09.1994, не заявлено про поділ такого майна при зверненні до суду з цим позовом, а тому твердження позивача про здійснення ними спільного розпорядження грошовими коштами для придбання спільного майна, а саме квартири, автомобіля і гаражу, не можна визнати обґрунтованими. Натомість двома судовими рішеннями, а саме рішенням Окружного суду округу Кук штат Іллінойс США від 24.01.2002 та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.06.2016, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 понад 20 років проживали окремо, не мали спільного господарства та стосунків притаманних подружжю.

За заповітом від 11.02.2011 ОСОБА_7 заповідала все своє майно ОСОБА_2, проте умови заповіту не містять конкретизації спадкового майна, а тому ці умови жодним чином не впливають на визначення належності майна до особистої приватної власності спадкодавця.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності колегія суддів виходить з того, що якщо позивач ОСОБА_3 вважав себе співвласником квартири АДРЕСА_9, та надав довіреність від 29.12.1999 на її обмін, то він мав пересвідчитися як у виконанні свого доручення, так і умовами укладеного договору. До того ж, як на час видачі довіреності, так і на час укладення цього правочину, подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 проживали окремо при фактичному припиненні шлюбу. При цьому слід також враховувати, що другою стороною договору міни була мати позивача, а отже він не був позбавлений такої можливості. Таким чином, твердження позивача про те, що він дізнався про своє порушене право лише після смерті ОСОБА_7 не можна визнати обґрунтованими.

Разом з тим, позовні вимоги заявлені не про недійсність договору міни, а щодо поділу майна подружжя, а отже виходячи із законодавчих норм чинних на момент розірвання шлюбу строк позовної давності має рахуватися від дня розірвання шлюбу, тобто від 24.01.2002, відповідно його закінчення відбулось 25.01.2005, позов поданий до суду 19.06.2016. Проте, як вже вказано вище, сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується лише у разі обґрунтованості заявлених позовних вимог, тобто у разі визнання наявним порушеного права позивача. У даній справі позивач не довів наявність свого порушеного права і підстав для його судового захисту, тому наслідки пропуску строку позовної давності не застосовуються.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що правовідносини, які виникли між сторонами, виникають не із сімейних відносин, а тому відповідач ОСОБА_2 не є належним відповідачем у спорі щодо поділу майна між колишнім подружжям ОСОБА_3 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7. Однак з таким висновком суду не можна погодитись. Позивач при зверненні до суду вказував про виникнення права спільної сумісної власності подружжя, що регулюється нормами саме сімейного права. Та обставина, що другий з подружжя помер не перешкоджає реалізації права звернення з такою вимогою, оскільки до складу спадщини входять усі майнові права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Таким чином, ОСОБА_2 є належним відповідачем по справі, як спадкоємець він є правонаступником усіх прав спадкодавця, а його майнове право є похідним від права власності на майно ОСОБА_7

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного вище колегія суддів приходить до висновку , що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, але з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов Павло Юрійович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна, ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно набутого майна - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 03.09.2018