Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 367/8076/15-ц

провадження № 61-36572св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року у складі суддів Таргоній Д. О., Приходько К. П., Голуб С. А.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5, в якому просив розірвати договір на виготовлення корпусних меблів, укладений 02 серпня 2014 року між сторонами, стягнути з відповідача на його користь сплачений аванс за договором у сумі 12 800 грн, пеню за несвоєчасне виконання умов договору в сумі 217 350 грн, а також індекс інфляції в сумі 6951,16 грн.

Позов мотивовано тим, що 02 серпня 2014 року між позивачем та ФОП ОСОБА_5 укладено договір на виготовлення корпусних меблів на загальну суму 15 750 грн, з якої 80% суми у розмірі 12800 грн є передоплатою. За умовами вказаного договору, замовник сплачує повну вартість матеріалів та інших фактичних витрат, необхідних для виконання робіт (передоплату), під час підписання договору, а кінцеву оплату здійснює після виконання всіх робіт. Виконавець зобов'язується виконати власні зобов'язання протягом 10 робочих днів з моменту сплати замовником авансу. У випадку невиконання в строк виконавцем власних зобов'язань, останній сплачує замовнику неустойку (пеню) в розмірі 3% від загальної вартості договору, за кожний день прострочки.

Позивач виконав взяті на себе зобов'язання та сплатив аванс в сумі 12 800 грн, разом з тим роботи, обумовлені договором, відповідач не виконав, що є підставою для розірвання цього договору, стягнення сплаченого авансу та пені, а також індексу інфляції.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 лютого 2016 року у складі судді Чернова Д. Є. позов задоволено.

Розірвано договір на виготовлення корпусних меблів, укладений 02 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5

Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений аванс за договором на виготовлення корпусних меблів від 02 серпня 2014 року у сумі 12 800 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пеню за несвоєчасне виконання умов договору на виготовлення корпусних меблів від 02 серпня 2014 року в сумі 217 350 грн та індекс інфляції за несвоєчасне виконання умов договору в сумі 6951,16 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не повернув отриманий від позивача аванс в розмірі 12 800 грн та ухиляється від виконання умов договору на виготовлення корпусних меблів від 02 серпня 2014 року, що є підставою для розірвання договору, повернення суми сплаченого авансу та стягнення пені, відповідно до п. 4.2. договору у розмірі 3% від загальної вартості договору, за кожний день прострочки його не виконання, зокрема за період з 16 серпня 2014 року по 18 листопада 2015 року.

Вказане рішенням суду першої інстанції в частині стягнення пені оскаржив в апеляційному порядку відповідач.

Постановою апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пені скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пеню за несвоєчасне виконання умов договору на виготовлення корпусних меблів від 02 серпня 2014 року в сумі 7 665,90 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Тобто, за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі облікової ставки Національного Банку України.

Оскільки позивач звернувся до суду 19 листопада 2015 року, апеляційний суд виходив з того, що пеня підлягає стягненню за формулою подвійної облікової ставки Національного банку України за один рік, тобто за період з 19 листопада 2014 року по 19 листопада 2015 року.

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, просить скасувати ухвалене апеляційним судом рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не застосовано до спірних правовідносин положення норми частини другої статті 625 ЦК України.

У пункті 5.4 договору, сторони обумовили, що у випадку невиконання в строк виконавцем, ОСОБА_5, своїх зобов'язань по даному договору, останній сплачує замовнику неустойку (пеню) в розмірі 3% від загальної вартості договору, за кожний день прострочки його не виконання.

Посилаючись на наведене, позивач вважає, що судом апеляційної інстанції помилково було застосовано Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки в даному випадку судом першої інстанції було правильно визначено розмір пені, відповідно до статті 625 ЦК України та п. 5.4 договору.

У відзиві на касаційну скаргу ФОП ОСОБА_5 не погодився з доводами позивача та просив залишити постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 02 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір на виготовлення корпусних меблів, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати роботу по виготовленню, доставці, збірці корпусних меблів. Загальна сума договору склала 15 750 грн., з якої 80% суми в розмірі 12800 грн є передоплатою, яку позивач сплатив відповідачу в день укладення договору.

Відповідач умови договору не виконав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором підряду.

Відповідно до частини першої статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Статтею 610 ЦК Українивстановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, в розумінні статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 4.2. договору сторони обумовили, що у випадку невиконання в строк виконавцем своїх зобов'язань по даному договору, останній сплачує замовнику неустойку (пеню) в розмірі 3% від загальної вартості договору, за кожний день прострочки його не виконання.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача пеню у передбаченому договором розмірі (3%) за кожний день прострочення його невиконання у розмірі 217 350 грн, тобто за 460 днів прострочення за період з 16 серпня 2014 року по 18 листопада 2015 року.

Обмеження максимального розміру саме договірної неустойки (граничного розміру пені за порушення грошових зобов'язань) встановлено спеціальним законом, яким є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», в преамбулі якого зазначено, що він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, граничний розмір пені, який не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, визначений спеціальним законом, положення якого не встановлюють обмежень щодо визначення сторонами в договорі розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню. Отже, при визначені розміру відповідальності за невиконання грошових зобов'язань пріоритет мають норми Закону, а не положення договору, а отже судом апеляційної інстанції правомірно обмежений розмір пені, що підлягає стягненню та розраховано її за формулою подвійної облікової ставки Національного банку України в межах річного строку, тобто за період з 19 листопада 2014 року по 19 листопада 2015 року.

Доводи касаційної скарги спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування рішення апеляційного суду, ухваленого при повному з'ясуванні всіх обставин справи та правильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги про безпідставне незастосування апеляційним судом положень частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин щодо стягнення пені, розмір якої обумовлений договором, є безпідставними, оскільки стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, яка є відмінною від відповідальності, встановленої частиною другою статті 625 ЦК України, зокрема щодо стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

У касаційній скарзі позивач безпідставно ототожнив обумовлений договором розмір неустойки - 3% від загальної суми за кожний день прострочки невиконання договору з 3% річних, як умовою відповідальності, передбаченою частиною другою статті 625 ЦК України. При цьому, не врахував, що на суму неустойки не нараховуються проценти (частина друга статті 551 ЦК України), в тому числі проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, які стягуються відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги позивача щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права в частині стягнення пені ґрунтуються на неправильному розумінні та трактуванні норм, на які посилається позивач. Вказані доводи спростовуються змістом правильно застосованих судом апеляційної інстанції вищенаведених норм матеріального права з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин.

За приписами статті 400 ЦК України, колегія суддів не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими, зокрема не переоцінює обставини і докази, на які посилався під час розгляду справи та посилається у касаційній скарзі позивач на підтвердження заявлених ним вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська