ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/4817/153/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

з участю сторін - представника позивача ОСОБА_1- адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/16482/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2018 року, постановлене суддею Грицаком Р.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав, в обґрунтування якого зазначила, що свої батьківські обов'язки відповідач не виконує, не спілкується з донькою, не займається її вихованням, не цікавиться станом здоров'я, фізичним та духовним розвитком дитини, не приймає участі у матеріальному забезпеченні доньки. Дитина проживає з нею, знаходиться на її повному утриманні та вихованні.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2018 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Вирішено питаня щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в основу рішення в даній справі покладено неіснуюче рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 482 від 20.06.2018 року, а також на те, що його не запрошували на засідання комісії органу опіки та піклування Тернопільської міської ради.

Також, звертає увагу, що всупереч п. 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України судом не встановлено ряд обставин, що мають значення для справи, зокрема, не перевірено факту існування рішення комісії з питань захисту прав дитини № 129 від 11.05.2018 року, а також, не дано належної правової оцінки тій обставині, що на звернення його представника - ОСОБА_5 до Тернопільської міської ради про надання йому тексту рішення комісії з питань захисту прав дитини від 19.09.2018 року, Тернопільської міською радою листом від 20.09.2018 року за № 304/3 за підписом начальника Управління організаційно-виховної роботи ОСОБА_6 повідомлено, що 11.05.2018 року не відбувалося засідань постійних комісій Тернопільської міської ради.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає. Додатково пояснила, що останні два-три роки відповідач донькою не цікавиться взагалі, навіть не вітає її з днями народжень. Зустрічі доньки з батьком, які мали місце раніше, проводилися лише з ініціативи дитини, однак з часу, коли вона таку ініціативу перестала проявляти, батько відповідно жодної зустрічі не ініціював, не зважаючи на те, що жодних перешкод у спілкуванні з донькою позивач не чинила, номер телефону доньки не змінювався. Вартість нотаріальних послуг за надання відповідачем згоди на виїзд його доньки за кордон у період з 2012 до 2015 року оплачувалися лише позивачем. Також, вважає, що написання відповідачем у ході апеляційного розгляду справи заяви про відкликання його апеляційної скарги, неявка в судові засідання та непідтримання апеляційної скарги свідчать про відсутність підстав для скасування оскаржуваного ним рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту свідомого умисного ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком Тернопільського міськрайонного суду, як таким, що відповідає нормам матеріального права й зроблений на підставі наявних у справі дроказів.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 21 травня 2009 року (а.с.8).

Від даного шлюбу мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

З 24 лютого 2012 року відповідач ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9, 20).

Неповнолітня донька сторін по справі - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з матір'ю ОСОБА_1 (а.с.7).

У період з листопада 2012 року до січня 2015 року відповідачем ОСОБА_3 надавалися нотаріально посвідчені згоди на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон, а саме у Словаччину, інші країни Шенгенської угоди, а також у США в період з 11.11.2015 року по 11.11.2020 року у супроводі матері ОСОБА_1 чи ОСОБА_9 (а.с.24).

Неповнолітня ОСОБА_4 навчається в 11 класі Тернопільської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 4 (а.с.40).

Протягом навчання учениці Сінькевич М.Р. у початкових та у старших класах батько дитини успішністю дочки не цікавився, батьківські збори та позакласні заходи не відвідував (а.с.41-43).

Згідно письмових пояснень близьких друзів, знайомих, сусідів позивача ОСОБА_1 остання виховує дочку сама, батько дитини має іншу сім'ю та своєю дочкою ОСОБА_4 не цікавиться, матеріально їй не допомагає (а.с.44-50).

Факт ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_4 протягом останніх двох - трьох років, що передували пред'явленню позову, підтвердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_9 (хрещена мати дитини), ОСОБА_11, ОСОБА_12 (подруги матері дитини), а також сама неповнолітня донька сторін по справі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

З висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 482 від 20.06.2018 року, вбачається, що комісією з пояснень неповнолітньої ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_3 з дочкою протягом останніх трьох років не спілкується, не цікавиться навчанням та її життям, а тому є доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.31).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.2, 3 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч.ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною1 статті 164 СК України визначено підстави позбавлення судом батьківських прав матері чи батька дитини, а саме: якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У відповідності до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 своєї постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до вимог ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз вищевказаних норм законів дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Встановивши, що протягом останніх п'яти років ОСОБА_3 не телефонує та не намагається зустрітися зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_4 (не зважаючи на те, що остання ні адреси, ні номеру телефону протягом останніх десяти років не змінювала); останні два роки перед зверненням з даним позовом не спілкується з донькою взагалі (подані батьком фотосвітлини зроблені, коли доньці було 13 років), хоча жодних перешкод з боку позивача у спілкуванні батька з донькою немає; не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини; не виявляє інтересу для забезпечення доньки необхідними речами матеріального світу; не виявляє інтересу до внутрішнього світу доньки; не створює умов для отримання нею необхідної освіти, що в сукупності доводить наявність у діях відповідача винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав.

Додатковим підтвердженням наявності правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав колегія суддів вважає й факт непідтримання відповідачем поданої ним апеляційної скарги та написання в ході апеляційного розгляду справи заяви про відкликання останньої (не зважаючи на це, що така заява не могла бути задоволеною з процесуальних підстав - звернення з нею після відкриття провадження за апеляційною скаргою).

Вірну оцінку дано судом і твердженням відповідача в частині, що позивачем чиняться перешкоди в спілкуванні з донькою, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених обставин ОСОБА_3 не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині незаконності рішення суду з посиланням на те, що таке ґрунтується на неіснуючому рішенні виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 482 від 20.06.2018 року колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі спростовуються наявною в матеріалах справи належним чином завіреною копією відповідного рішення (а.с.31).

Такими, що не заслуговують на увагу є й доводи апеляційної скарги в частині незаконності рішення суду з посиланням на те, що відповідача не запрошували на засідання комісії органу опіки та піклування Тернопільської міської ради, оскільки, як вбачається з наявної в матеріалах справи письмової відповіді за № 685/04-24 від 23.03.2018 року Служби у справах неповнолітніх та дітей (а.с.29), питання прийняття рішення щодо позбавлення батьківських прав призначалося до розгляду неодноразово й сам по собі факт надання висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав без наявності його пояснень не може бути підставою для неприйняття такого висновку судом, так як висновок органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим і оцінюється в сукупності з іншими наявними у справі доказами. Саме в сукупності з показаннями допитаних безпосередньо в судовому засіданні свідків (у тому числі й самої доньки сторін по справі), письмовими доказами (довідками зі школи, поясненнями класного керівника тощо), які відповідачем ОСОБА_3 спростовані не були, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги висновок Служби у справах неповнолітніх та дітей про доцільність позбавлення його батьківських прав.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є й доводи апеляційної скарги в частині порушення судом норм процесуального права (п. 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України), що полягають у не встановленні ряду обставин, які мають значення для справи, зокрема, що стосуються факту існування рішення комісії з питань захисту прав дитини № 129 від 11.05.2018 року в зв'язку з долученою до апеляційної скарги відповіддю Служби у справах неповнолітніх та дітей на звернення представника відповідача - ОСОБА_5 до Тернопільської міської ради від 19.09.2018 року (а.с.87), оскільки в долученому до рішення Виконавчого комітету № 482 від 20.06.2018 року висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 не зазначається, що вказаний висновок прийнято на підставі рішення комісії від 11.05.2018 року, а тому зазначення у рішенні Виконавчого комітету саме такої дати не свідчить, що відповідне рішення комісією не приймалося взагалі, в той час як засідання останньої неодноразово переносилися, про що згадувалося вище. Крім цього, відповідь (а.с.87), на яку посилається в своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, не могла бути предметом дослідження судом першої інстанції в зв'язку з цим, що отримана представником відповідача лише після ухвалення судом рішення.

Отже, з урахуванням того, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в даній справі, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права з підстав, наведених в апеляційній скарзі, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 35 ч.1; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 372 ч. 2; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 383 ч. 1; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 17 грудня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи