Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 192/2669/16-ц

провадження № 61-633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року у складі судді Щербини Н. О. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 26 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач своїх зобов'язань за укладеним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 липня 2016 року утворилася заборгованість в сумі 37 632,72 грн, яка складається з: 4 725,83 грн - заборгованості за кредитом; 27 876,76 грн - заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом; 3 000,00 грн - пені та комісії за користування кредитом, 250,00 грн та 1780,13 грн - штрафів.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві вказав, що кредитний договір між сторонами укладений 26 вересня 2007 року, ця дата також вказана і у службових відмітках позивача, проте заява про отримання кредитної картки, в якій зазначено, що клієнт ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг, тарифами банку підписана ОСОБА_4 лише 17 грудня 2017 року, тобто банк несвоєчасним наданням інформації про умови укладеного кредитного договору порушив його права як споживача.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року вищезазначені позові об'єднанні в одне провадження.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що банк не довів факту укладення між сторонами кредитного договору від 29 вересня 2007 року, оскільки зазначена дата є лише датою відкриття банком рахунку.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 26 вересня 2007 року станом на 31 липня 2016 року у розмірі 35 602,59 грн, яка складається з: 4 725,83 грн - заборгованості за кредитом; 27 876,76 грн - заборгованості зі сплати відсотків; 3000,00 грн - пені та комісії за користування кредитом. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що кредитний договір укладений між сторонами саме 26 вересня 2007 року, проте кредитна картка «Універсальна» видана ОСОБА_4 пізніше - 19 грудня 2007 року, що підтверджується підписом останнього у відповідному полі анкети-заяви, при цьому факт укладення кредитного договору 26 вересня 2007 року визнається обома сторонами справи, а у наданій банком виписці з рахунку відображено всі операції із погашення заборгованості, а також знаття грошових коштів, із зазначеної виписки також вбачається, що відповідач не лише знімав грошові кошти з картки, а також частково погашав заборгованість. ОСОБА_4, будучи належним чином обізнаний про умови укладеного кредитного договору, свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість у розмір 37 632,72 грн, проте апеляційний суд визнав за можливе стягнути суму заборгованості, виключивши із неї суму штрафів, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 не зазначено, які саме обставини, що мають істотне значення при укладенні оспорюваного кредитного договору не були навмисно повідомлені банком, і які могли перешкодити вчиненню зазначеного правочину, зважаючи на те, що зобов'язання за кредитним договором частково виконувалися позичальником до 2014 року.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що апеляційний суд не надав мотивовану оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, стосовно того, що з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (що складають договір між банком та споживачем) ОСОБА_4 був ознайомлений лише 17 грудня 2007 року, тобто після укладення договору та відкриття рахунку - 26 вересня 2007 року, чим порушено його право на отримання інформації для здійснення свідомого вибору, що є нечесною підприємницькою практикою з боку банку та заборонено Законом України «Про захист прав споживачів». Апеляційний суд при ухваленні оскаржуваного рішення не застосував Закон України «Про захист прав споживачів», застосування якого є обов'язковим у цій справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2017 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду, яким скасовано рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судового рішення у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 26 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, який автоматично пролонгується на новий строк, якщо жодна зі сторін протягом строку дії картки не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відповідач своїх зобов'язань за укладеним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 липня 2016 року утворилася заборгованість в сумі 37 632,72 грн, яка складається з: 4 725,83 грн - заборгованості за кредитом; 27 876,76 грн - заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом; 3 000,00 грн - пені та комісії за користування кредиту, 250,00 грн та 1780,13 грн - штрафів.

Проте, апеляційний суд, стягуючи суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 35 602,59 грн, виходив із того, що одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається, і на підставі цього виключив із загальної суми боргу суму штрафів.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 посилався на несправедливість умов кредитного договору, а також несвоєчасність надання йому інформації про умови кредитного договору, факт укладення якого він не заперечував.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

На момент укладення кредитного договору, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту, останній протягом десяти років з дня укладення оспорюваного ним правочину, користувався кредитними коштами, навіть частково здійснював платежі за нарахованими відсотками та правова природа кредитних зобов'язань була відома останньому протягом всіх цих років, а факт необізнаності щодо умов та правил надання кредитних послуг та переконання у їхній несправедливості виникли після звернення банку про стягнення кредитної заборгованості з нього.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості, та часткове задоволення позову банку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду, яким скасовано рішення суду першої інстанції, без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик