Справа № 466/3686/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(в порядку заочного розгляду справи)

10 грудня 2018 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Федорової О.Ф.

секретар судового засідання Романчук М.С.

склад учасників справи :

представник позивача ОСОБА_1

( ордер серії ЛВ № 006560 на надання правової допомоги (а.с.36))

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м. Львова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив :

Позивач ОСОБА_2 Федоріна, проживає 79007 АДРЕСА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованих 79007 АДРЕСА_1 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації та не зявляються за даною адресою 5 років ОСОБА_3 та 20 років ОСОБА_4. Жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачі не створюють, що на думку позивача є підтвердженням добровільної відмови від користування квартирою. Комунальні послуги відповідачі не оплачують, не несуть жодних витрат по утриманню будинку та не беруть участі у спільному побуті. Позивач самостійно оплачує рахунки. Теперішнє місце фактичного проживання відповідачів їй не відомо. Просить суд визначати відповідачі такими що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

На адресу Шевченківського районного суду м. Львова позивач ОСОБА_5 17.10.2018 року подала копію свідоцтва про шлюб, згідно якого позивач ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_2

В судовому засіданні 17.10.2018 року позивач зазначила що відповідач ОСОБА_3 у даній квартирі не проживає з 2013 року, його особистих речей в квартирі не має, а відповідач ОСОБА_4 не проживає за вказаною адресою більше 20 років, жодних витрат щодо утримання квартири не несе, майна в квартирі не має. Також зазначила що відповідач ОСОБА_3 проживає ІНФОРМАЦІЯ_3, а відповідач ОСОБА_4 - проживає ІНФОРМАЦІЯ_4. Зазначає що позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити.

В судовому засіданні 17.10.2018 року допитана в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5 з 2010 року, відповідача ОСОБА_3 не бачила уже шість років, в даній квартирі проживає позивач , діти та другий чоловік позивача.

В судовому засіданні 17.10.2018 року допитана в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що відповідачів знала особисто, по вказаній адресі вони не проживають, відповідача ОСОБА_3 бачила останній раз у 2013 року, а відповідач ОСОБА_4 близько 15 років.

В судове засідання 10.12.2018 року позивач ОСОБА_2 не зявилася, про дату час та місце розгляду повідомлена належним чином відповідно до положення ч.5 ст. 130 ЦПК України.

В судові засідання відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з'явилися, про дату час та місце розгляду повідомлені належним чином про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які отримані 01.11.2018 року (а.с.80-81). Відзиву на позовну заяву відповідачами у встановлений судом термін до суду подано не було.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позовні вимоги, а також зазначила, що відповідач ОСОБА_3 являється колишнім чоловіком позивача, а відповідач ОСОБА_4 брат позивача, переїхав проживати в будинок який залишився від батька.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно договору найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад народних депутатів України від 05.08.1997 року, ОСОБА_8 надано у безстрокове користування житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 (а.с.7-8).

Згідно довідки форми №2 з місця проживання про склад сімї і прописки №959 від 24.04.2018 року за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано 5 осіб:

ОСОБА_3 зять;

ОСОБА_5 дочка;

ОСОБА_9 внук;

ОСОБА_10 внук;

ОСОБА_4 (а.с.9).

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15.10.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.10).

Згідно акту № 90 від 23.04.2018 року виданого «ЛКП Янів 405» за адресою АДРЕСА_2:

ОСОБА_3 не проживає - 5 років,

ОСОБА_4 не проживає - 20 років (а.с.11).

Згідно свідоцтва про смерть серії І-СГ №261527 виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_8 помер 10.06.2011 року, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 4427.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_11 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_11 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_11 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_11 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_11 України гарантується. Ст. 41 ОСОБА_11 України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.417 ЦПК України є обов'язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що надано достатньо доказів того, що підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення, передбачених ст.71 ЖК України, не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивача створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на законних підставах майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Відповідно до положень263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У звязку із задоволенням позовних вимог понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, а саме, судовий збір у розмірі 704,80 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись:

- ст.ст. 12, 19, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України,

- ст.383, 391, ЦК України,

- ст.150 Житлового кодексу України, суд

ухвалив :

Вимоги позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: 79007, м. Львів, вул. Ветеранів, 4/14.

Стягнути солідарно з:

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН невідомий,

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, ІПН - НОМЕР_1

- судовий збір у розмірі 704,80 грн. на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, ІПН НОМЕР_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив (Шевченківським районним судом м. Львова), за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Львівського апеляційного суду.

У разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.12.2018 року.

Суддя ОСОБА_12