Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 750/11053/16-ц

провадження № 61-29439св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Омега банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Страшного М. М., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега банк» (далі - ПАТ «Омега банк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсними положень кредитного договору.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що 19 березня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» укладений кредитний договір, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 50 000,00 доларів США, зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитними коштами (з можливістю їх коригування у зв'язку із зміною економічних умов вартості ресурсів на ринку позичкового капіталу), із визначенням складових, які входять до сукупної вартості кредиту (пункти 1.3, 1.5, 6.1.2 договору), строком повернення до 18 березня 2038 року.

При цьому зазначає, що банк при укладенні кредитного договору не надав їй необхідної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, у зв'язку з чим вона не змогла оцінити всі ризики для неї, крім того, положення пунктів 1.3, 1.5, 6.1.2 договору містять несправедливі та дискримінаційні умови для споживача.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати недійсними положення договору про надання споживчого кредиту від 19 березня 2008 року, укладеного між нею та ВАТ «Сведбанк», викладених у пунктах 1.3, 1.5, 6.1.2 договору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний кредитний договір укладений відповідно до вимог закону, позивач частково виконувала його умови, здійснюючи періодичні платежі, а тому підстав для визнання недійсними його окремих положень немає.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 29 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та закрито провадження у справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що є рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 серпня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що підставою звернення до суду із цим позовом було те, що про наявність дисбалансу у розрахунках мінімального необхідного платежу, сукупної вартості кредиту їй стало відомо після пред'явлення банком до неї позову про стягнення кредитної заборгованості, в якій після проведення судово-економічної експертизи виявилося, що розмір абсолютного подорожчання кредиту майже на 200 % більший за початкову вартість кредиту, а визначити сукупну вартість кредиту взагалі є неможливим. А тому дізнавшись, що положення зазначені у пунктах 1.3, 1.5, 6.1.2 кредитного договору від 19 березня 2008 року мають ознаки несправедливих, вона звернулася до суду із позовом про визнання недійсним конкретних положень кредитного договору. Враховуючи наведене, апеляційний суд ототожнивши позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору та позовні вимоги про визнання недійсними конкретних пунктів договору, дійшов неправильного висновку про закриття провадження у справі, оскільки зазначені позови заявлені з різних правових підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її постановлено з додержанням норм процесуального права. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час її постановлення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що в листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом та просила визнати недійсними положення договору про надання споживчого кредиту від 19 березня 2008 року, укладеного між нею та ВАТ «Сведбанк», викладених у пунктах 1.3, 1.5, 6.1.2 договору, з тих підстав, що зазначені пункти договору містять несправедливі та дискримінаційні умови для споживача.

Разом з тим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2016 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заявлених нею позовних вимог до ПАТ «Омега банк», ПАТ «Дельта банк», ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 19 березня 2008 року, укладеного між нею та ВАТ «Сведбанк».

Позов ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору був пред'явлений із тих підстав, що умови договору є несправедливими для неї, як для споживача фінансових послуг, банк не надав їй інформації, зокрема про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, у зв'язку з чим позивач, укладаючи зазначений кредитний договір, не могла належним чином оцінити всі умови договору, всі ризики, які в майбутньому можуть бути понесені, зокрема і через подорожчання валюти, в якій взято кредит, у договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача в національній валюті.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції, рішення якого набрало законної сили, виходив із того, що правочин вчинено у письмовій формі відповідно до вимог закону, на час укладення договору сторони досягли домовленості щодо істотних умов кредитного договору, розміру кредитних коштів та виду валюти, крім того, позивач систематично сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі погоджувалася з умовами договору та не порушувала питання про його розірвання.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі з тих підстав, що позивачем пред'явлений позов щодо того ж самого предмета спору, до тих самих осіб та з тих самих підстав.

Доводи касаційної скарги про те, що заявлені позови є різними, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі, не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги заявлені з тих же самих підстав, про той самий предмет спору і до тих же сторін, при цьому те, що в одному випадку позивач просила визнати недійсним договір споживчого кредиту повністю, а в іншому випадку лише визнати недійсним окремі положення договору, не мають юридичного значення, оскільки заявлені позивачем обставини досліджувалися судами повністю при розгляді справи за позовом про визнання недійсним кредитного договору.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик