Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/466/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.09.2018 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання С.С.Онисько, за участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу №466/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася у Виноградівський районний суд із позовною заявою про розірвання шлюбу із відповідачем, який був укладений 31.07.2004р. у виконкомі Великоком»ятської сільської ради, Виноградівського району за актовим записом №13, від якого у сторін народилося двоє дітей: донька Беата-05.01.2005 р.н. та син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, які проживають разом з позивачкою.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що сторони не зійшлися характерами, між ними часто виникають сварки та різні суперечки із-за зловживання відповідачем алкогольними напоями, внаслідок чого відповідач нехтує сімейними обов»язками, а відтак вони не проживають разом та не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні відносини, що призвело до розпаду сім»ї, у зв»язку з чим позивачка просить шлюб із відповідачем розірвати, а також стягнути з нього аліменти на утримання дітей в розмірі по 2.000,00 грн. на кожну дитину.

Позивачка в судовому засіданні своої вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просила суд їх повністю задоволити, на розлученні наполягає, оскільки проживання з відповідачем не можливе у зв»язку із фактами постійних образ з його боку та нанесення побоїв позивачці, що стверджено вироком Виноградівського районного суду від 05.04.2018р. щодо засудження відповідача за ч.1 ст.125 КК України, наданий судом термін для примирення позитивних результатів не дав; відповідач в судовому засіданні також не заперечував проти задоволення позову, хоча намагався зберегти сімю, аліменти згідний сплачувати на дітей, проте вважає, що розмір таких позивачкою завищений, а відтак дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд вважає позов підставним, який підлягає до повного задоволення з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обовязковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ч.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що між сторонами був укладений шлюб 31.07.2004р. у виконкомі Великоком»ятської сільської ради, Виноградівського району за актовим записом №13, від якого у сторін народилося двоє дітей: донька Беата-05.01.2005 р.н. та син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, які проживають разом з позивачкою. Подружжя не зійшлися характерами, між ними часто виникають сварки та різні суперечки, а відтак вони не проживають разом та не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні відносини, що призвело до розпаду сім»ї, у зв»язку з чим позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбі, а також просить стягнути з відповідача і аліменти на утримання дітей в розмірі по 2.000,00 грн. на кожну дитину.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони регулюються правовідносинами, визначеними нормами Сімейного та Цивільного кодексів України.

Так, відповідно до вимог ст.112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін.

Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю» із наступними змінами встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім»ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно з»ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обов»язки подружжя.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони не зійшлися характерами, між ними часто виникають сварки та різні суперечки, сторони тривалий час не проживають разом і не ведуть спільне господарство та не підтримують шлюбні відносини, як наслідок не створили міцної сім»ї, що призвело до фактичного розпаду сім»ї, сторони категорично відкинули пропозицію суду щодо примирення, у зв»язку з чим взаємно наполягають на розлученні.

Наданий судом термін для примирення та збереження сім»ї сторін позитивних результатів не дав, позивачка наполягає на розлученні, оскільки проживання з відповідачем є не можливе у зв»язку із фактами постійних образ з його боку та нанесення побоїв позивачці, що стверджено вироком Виноградівського районного суду від 05.04.2018р. щодо засудження відповідача за ч.1 ст.125 КК України.

Отже, при вирішенні даного спору суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом ст.55 СК України дружина та чоловік зобов»язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов»язаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобов»язана утверджувати в сім»ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім»ї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України).

На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об»єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивачка категорично заперечує проти збереження їх сім»ї та наполягає на розлученні, суд не може покласти обов»язок збереження сім»ї сторін на позивачку при наявності її категоричного заперечення цього.

З"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги наявність у подружжя неповнолітніх дітей та обставини життя подружжя, суд встановив справжнє прагнення позивачки до розірвання шлюбу, оскільки подружжя не створило міцної сімї, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне сімейне життя подружжя Данило і збереження їх шлюбу не суперечить інтересам сторін, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, права неповнолітніх дітей, у зв"язку із чим даний позов в цій частині підлягає до повного задоволенню.

Окрім позовних вимог щодо розлучення позивачка просить суд також вирішити її вимоги щодо стягнення з відповідача і аліменти на утримання дітей в розмірі по 2.000,00 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття, оскільки відповідач є молодий по віку, працездатний та здоровий, інших утриманців, окрім дітей, він не має, постійного місця роботи не має, періодично виїзжає на заробітки за кордон. Діти навчаються в школі і витрати на їх утримання збільшились.

Вирішуючи дану позовну вимогу суд виходить з того, що відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.ч.7,8 ст.7 СК України).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, зокрема, ч.1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності; дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (Принципи 2,6 Декларації прав дитини від 20.11.1959р.).

З матеріалів справи встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом з позивачкою та знаходяться на її повному утриманні, відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, додаткових витрат, пов»язаних із вихованням дітей, він не несе і добровільно кошти на їх утримання не надає.

Згідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов"язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду, як випливає із змісту ст.181 ч.3 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів (ч.ч.1-2 ст.182 цього-ж Кодексу), суд має враховувати стан здоров»я та матеріальне становище дитини, стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

Зокрема, якщо суд встановить, що той з батьків, з кого стягуються аліменти, є інвалідом 1,11,111 групи, він повинен враховувати цю обставину для зменшення їх розміру. Крім цього, закон виходить з того, що суд має також враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, яких згідно з нормами, закріпленими СК України, він зобов»язаний утримувати.

Відповідач, як встановлено у суді, на даний час не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні своєї дітей, в добровільному порядку надавати допомогу не бажає, інших утриманців, крім дітей, у нього не має, відповідач постійного місця роботи не має, а позивачці самій важко утримувати двох дітей, витрати на утриманя яких постійно збільшуються.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги про стягнення аліментів заявлена позивачкою з урахуванням фактичних потреб дітей, фінансових та матеріальних можливостей їх батька, а також передбаченого ст.182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відтак суд вважає позов в цій частині обґрунтований і який, підлягає до часткового задоволення, оскільки позивачка належними та достовірними доказами не довела своє твердження в позові, що відповідач отримує за кордоном заробітну плату в розмірі 1.000,00 Євро..

Такі висновки суду узгоджуються і з нормами ст.51 Конституції України, згідно якої батьки зобов»язані утримувати дітей до їх повноліття. За цих обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, суд має право присудити з відповідача аліменти, зважаючи на реальні потреби його неповнолітніх дітей.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до вимог Закону України «Про державний бюджет України» (ст.7) установлено у 2018 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідно до вимог ч.2 ст.182 СК України не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Встановлено, що у позивачки на утриманні та вихованні знаходяться неповнолітні діти: дочка ОСОБА_4 05.01.2005 р.н та син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, які проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні.

Отже, з огляду на вищевстановлене, суд приходить до переконання, що у судовому засіданні встановлені обгрунтовані підстави для часткового задоволення позову і в цій частині.

В позові позивачка також просила суд вирішити питання щодо залишення їй шлюбного її прізвища «Данило».

У відповідності до вимог ст.28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов»язків і здійснює їх під своїм іменем. Ім»я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із Закону, звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Зокрема, Законом України №2398-У1 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який набув чинності 27.07.2010р., внесено зміни до ст.235 ЦК України, а саме було доповнено частиною другою, згідно якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації шлюбу, що розривається.

Статтею 295 цього-ж Кодексу передбачено, що прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним.

Сімейним Кодексом України (ст.113) передбачено також, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Суд також вважає, що судові витрати по справі, які понесла позивачка, слід стягнути з відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.141 ч.ч.1,2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку відповідно до платіжного доручення /а.с.1/ позивачка сплатила 704,80 грн. судового збору.

На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст.28,235,295 ЦК України, ст.ст.24,55,56,112,113,180,182,184 СК України та керуючись ст.ст.2-5,10,12,13,18,81,141,144,223,259,263-265 ЦПК України, суд:

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволити частково.

Шлюб, укладений 31.07.2004р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконкомі Великокомятської сільської ради, Виноградівського району за актовим записом №13- розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3, площа Миру-№15, Закарпатської області (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_5, вул.І.Франка-№32, Закарпатської області аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі по 1.500,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 23.02.2018р. до їх повноліття, або зміни матеріального стану відповідача.

Після набрання рішенням законної сили позивачці залишити шлюбне прізвище «Данило».

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3, площа Миру-№15, Закарпатської області (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_5, вул.І.Франка-№32, Закарпатської області сплачений нею судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийОСОБА_7