Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Нікандрової С.О., за участю секретаря судового засідання Гончарової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, третя особа Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, третя особа Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, про зняття арешту з майна, в якому просить зняти арешт з транспортних засобів: автомобіля НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ЯТС 4888452 від 07.11.2003 року), автомобіля КАМАЗ-54112 державний номерний 00401НА (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ЯТС №368751 від 02.06.2001 року), напівпричіпа ОДАЗ-9385 П державний номерний знак НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ЯТС №512338 від 27.11.2004 року), накладений згідно з постановою ВДВС Василівського району (вх.№б/н) від 19.10.2011 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 28 листопада 2017 року помер її чоловік ОСОБА_3. Після смерті чоловіка позивач ОСОБА_1 успадкувала належне йому майно, у тому числі транспорті засоби: автомобіль МАЗ-54323 д/н 14555НА, автомобіль КАМАЗ-54112 д/н 00401НА, напівпричіп ОДАЗ-9385 П д/н НОМЕР_2. При зверненні до Територіального сервісного центру №2347 для реєстрації транспортних засобів на її імя, ОСОБА_1 отримала відповідь, що згідно з даними компютерної бази ГСЦ МВС України на вищезазначені транспортні засоби накладено заборону відчуження згідно з постановою ВДВС Василівського району (вх.№б/н) від 19.10.2011 року, у звязку з цим позивач не може зареєструвати транспорті засоби на своє імя до зняття арешту з вказаних транспортних засобів. Звернувшись до ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області з заявою про зняття арешту, позивачубуло видано повідомлення №18259/9 від 27.07.2018 року згідно з яким ОСОБА_2 районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області не володіє відомостями щодо арешту всього належного на праві власності ОСОБА_3 майна накладеного постановою ВДВС Василівського району (вх.№б/н) від 19.10.2011 року, документи за 2011 рік знищені. У звязку з чим позивачу було запропоновано звернутися до суд з позовом про зняття арешту з майна в порядку ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження». Існування заборони арешту та заборони на відчуження майна порушує законні права позивача як спадкоємця майна.

Ухвалою Василівського районного суду від 09 серпня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не зявився, подавав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача вирішення питання по суті залишити на розсуд суду.

Представник третьої особи Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій областів судове засідання не з`явився, але надали заяву про розгляд справи без їх участі, та надали письмові пояснення щодо позовних вимог.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 листопада 2017 року помер чоловік позивача ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги, яка прийняла спадщину і отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.07.2018 року.

Відповідно до ч.5 ст.1268 незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Під час звернення до Територіального сервісного центру №2347 для реєстрації транспортних засобів на її імя, ОСОБА_1 отримала відповідь, що згідно з даними компютерної бази ГСЦ МВС України на транспортні засоби: автомобіль МАЗ-54323 д/н 14555НА, автомобіль КАМАЗ-54112 д/н 00401НА, напівпричіп ОДАЗ-9385 П д/н НОМЕР_2, накладено заборону відчуження згідно з постановою ВДВС Василівського району (вх.№б/н) від 19.10.2011 року.

Згідно довідки територіального сервісного центру №544 від 25.07.2018 року на №31/8-2347-314 від 25.07.2018 року, за даними компютерної бази ГСЦ МВС України на транспорті засоби: КАМАЗ-54112 д/н 00401НА, МАЗ-54323 д/н 14555НА, ОДАЗ-9385 П д/н НОМЕР_2, які належали ОСОБА_3, було накладено заборону на відчудження згідно постанови ВДВС Василівського району (вх.№б/н) від 19.10.2011 року.

Звернувшись до ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області з заявою про зняття арешту, позивач отримала відповідь, про те, що на виконанні відділу державної виконавчої служби згідно Автоматизованої системі виконавчих проваджень. Критеріями пошуку є відомості про боржника, відомості про стягнення чи номер та дата видачі виконавчого документа. Відповідно до книг реєстрації вхідної кореспонденції за період з 01.01.2015 року по 27.07.2018 року, виконавчі документи, за якими боржником виступає ОСОБА_3 та по яким, щодо належного йому на праві власності майна, накладено арешт, на момент надання інформації, відсутні. Відповідно до книг реєстрації вхідної кореспонденції за період з 01.01.2015 року по 27.07.2018 року, виконавчі документи, за якими боржником виступає ОСОБА_3 на адресу відділу не надходили. Надати інформацію, щодо надходження виконавчих документів у період з 2011-2014 років, є неможливим, оскільки, відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказ №2274/5 від 25.12.2008 року Міністерства юстиції України п.9.9., строк зберігання завершених виконавчих

проваджень переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. (Абзац перший пункту 9.9 в редакції Наказу Міністерства юстиції N 1699/5 (v1699323-10) від 28.07.2010), після чого вони підлягають знищенню по п.9.10. «документи органу державної виконавчої служби через закінчення строків їх зберігання підлягають знищенню». Тому надати будь-яку інформацію щодо арешту всього належного на праві власності ОСОБА_3 майна, накладеного постановою ВДВС Василівського району вх..№б/н від 19.10.2011 року неможливо.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з

виконавчим документом.

За вимогами ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що на даний час виконавчі провадження, в межах яких виносилася постанова про арешт майна знищені; інші виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_3 в провадженні ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області відсутні, тому це суттєво обмежує права спадкоємця ОСОБА_1 на розпорядження належним їй майном та свідчить про необхідність його скасування.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а, відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або

звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

При цьому суд враховує, що згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України» , яке набрало статусу остаточного 02.06.2014 р., в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

У п. 168 Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний» «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Якщо хоча б одного із цих критеріїв не додержано, Європейський суд з прав людини констатує у такому випадку порушення статті 1 Першого протоколу.

Законність означає, що втручання держави у право власності особи повинно

здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон не передбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачає для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Судом встановлено, що виконавчі документи, на виконання яких державним виконавцем винесена постанова про накладення арешту боржника та оголошення заборони на його відчуження на виконанні не перебувають, і виконавчі провадження знищені за спливом строку зберігання; інші виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_3 в провадженні ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області відсутні. Однак арешт на майно, накладений під час здійснення вказаного виконавчого провадження, не знятий, що перешкоджає позивачеві як спадкоємцю власника майна на розпорядження належним їй майном. Таким чином, виходячи із встановлених обставин, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що є підстави для зняття арешту з належного заявнику майна в судовому порядку, згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, третя особа Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, про зняття арешту з майна задовольнити.

Зняти арешт та заборону відчуження рухомого майна ОСОБА_3, а саме: автомобіля НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ЯТС 4888452 від 07.11.2003 року), автомобіля КАМАЗ-54112 державний номерний 00401НА (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ЯТС №368751 від 02.06.2001 року), напівпричіпа ОДАЗ-9385 П державний номерний знак НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ЯТС №512338 від 27.11.2004 року), накладений згідно з постановою ВДВС

Василівського району (вх.№б/н) від 19.10.2011 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_4