Справа № 367/5706/18
Провадження по справі № 6/367/174/2018
У Х В А Л А

Іменем України

19 грудня 2018 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Когут К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду подання старшого державного виконавця Ірпінського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа ,-

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду надійшло вищевказане подання в якому держаний виконавиць вказує, що на виконанні Ірпінського МВДВС ГТУЮ у Київській області знаходиться ВП № 41695100 з виконання виконавчого листа № 2/513/416/13 виданий 06.09.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 546080,00 грн. За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1. Рішення на сьогоднішній день не виконано, декларацію не надано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини пятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження». Просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1 до виконання зобовязання, покладених на нього виконавчим листом № 2/513/416/13 виданого 06.09.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 546080,00 грн.

В судове засідання старший державний виконавець Ірпінського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_1 не зявилася, надала для огляду матеріали ВП № 41695100 та заяву про розгляд справи в її відсутності.

В судове засідання ОСОБА_2 не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив відмовити в задоволенні подання, а також просив долучити до матеріалів справи платіжні доручення про погашення заборгованості.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебуває виконавче провадження № 41695100 з виконання виконавчого листа № 2/513/416/13 від 06.09.2013 року виданого Саратським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 546080 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 5 ст. 124 Конституції України проголошує, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Зазначене кореспондується із практикою Європейського суду з прав людини, який в п.24 рішення у справі "Воротніков проти України" від 14.02.2008 року вказав, що "провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження, а тому виконавче провадження не має бути відокремлене від судового і ці два провадження мають розглядатися як цілісний процес".

У п. 23 рішення ЄСПЛ в справі "Матківська проти України" від 12.03.2009 року суд звернув увагу, що "виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також, що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження ; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За приписами ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно із статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.19 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Реалізація цих прав здійснюється шляхом звернення до суду в порядку статті 441 ЦПК України з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка також визначає, що суб'єктом звернення до суду є державний або приватний виконавець, яким відкрито відповідне виконавче провадження тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

За приписами ч.2 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову ( ст.ст. 149, 153 ЦПК України), із особливостями, визначеними цією статтею.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватись і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишити будь-яку країну, включно зі своєю власністю. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому акті.

Таким чином, право на вільне пересування, в тому числі право вільно покидати свою країну, не є абсолютним та може бути обмежене у випадках, передбачених законом.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

За приписами статті 6 вказаного закону громадянинові України може бути тимчасового відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

В матеріалах справи відсутні докази того, що боржник має можливість та намір виїхати за межі України та факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, навпаки боржником надано платіжні доручення № від 07.09.2018 року та № про часткову сплату боргу, а тому подання не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну", ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", ст.33 Конституції України, ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 247, 352-354, 441 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця Ірпінського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Суддя Н.Ф. Карабаза