Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 331/6352/16-ц

провадження № 61-15124св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у складі судді Жукової О. Є. від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Кухаря С. В., від 21 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя про індексацію грошового зобов'язання та сплату 3 % річних.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2011 року зобов'язано відповідача здійснити їй перерахунок та виплатити державну пенсію та додаткову пенсію як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду другої групи, з 04 липня 2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком.

На підставі зазначеної постанови Жовтневим районним судом м. Запоріжжя був виданий виконавчий лист, за яким відповідач здійснив перерахунок пенсії та нарахував грошові кошти до виплати у сумі 61 532,90 грн. Проте зазначені грошові кошти так і не були їй виплачені.

Враховуючи те, що відповідач не виконав грошового зобов'язання щодо виплати їй коштів у розмірі 61 532,90 грн, відповідач повинен виплатити їй 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя нараховані інфляційні втрати та 3 % річних за період з 12 серпня 2011 року по 16 вересня 2016 року на суму заборгованості, яка нарахована на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2011 року, у загальній сумі 62 776,08 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки положеннями вказаної норми регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами недоговірних зобов'язань.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При цьому судом зазначено, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2011 року питання про стягнення будь-яких грошових коштів не вирішувалося, а тому відсутні правові підстави для застосування статті 625 ЦК України, яка підлягає застосуванню до грошових зобов'язань.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні її позовних вимог, не врахували, що грошовим вважається будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, а тому дійшли помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України.

При цьому суди не врахували, що договір не є єдиною підставою виникнення грошового зобов'язання, а тому відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору не перешкоджає застосуванню відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.

Крім того, відповідач не заперечував наявність заборгованості зі сплати грошових коштів перед позивачем. Посилання відповідача на неможливість сплати боргу у зв'язку з відсутністю коштів, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У справі, що переглядається, судами установлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2011 року, яка набрала законної сили 11 серпня 2011 року, у справі № 2а-406/11 адміністративний позов ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя (перейменовано в Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя) про визнання неправомірними дій відповідача та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, задоволено частково.

Зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_4 пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, починаючи з 04 липня 2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

На виконання постанови суду відповідачем здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_4 та нарахована доплата у розмірі 61 532,90 грн.

На момент звернення ОСОБА_4 до суду з цим позовом вказані кошти їй не виплачені.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 12 серпня 2011 року по 16 вересня 2016 року за невиконання грошового зобов'язання, а саме грошових коштів, нарахованих на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2011 року.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц).

У справі, що переглядається, установлено, що згідно з листом відповідача від 28 лютого 2013 року на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2011 року Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя був проведений перерахунок пенсії позивача за період з 04 липня 2010 року по 22 липня 2011 року та на березень 2013 року нараховано 61 532,90 грн.

Однак вказане грошове зобов'язання відповідач не виконав та не виплатив позивачу зазначену суму грошових коштів.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вказані норми матеріального права уваги не звернув та не врахував, що відповідач порушив грошове зобов'язання, а тому дійшов помилкового висновку про те, що у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Також суд апеляційної інстанції не перевірив розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем, та період затримки виконання грошового зобов'язання.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта