Справа № 727/2187/16-ц
Провадження № 2/727/929/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м. Чернівці складі:
головуючого судді - Яреми Л.В.
при секретарі - Снігур З.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вікна Строй», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Департамент праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку, -
учасники справи:
представник позивача ОСОБА_2
представник відповідача - Гінінгер А.З.,
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку до відповідача ТОВ «Вікна Строй».
Позовні вимоги мотивує тим, що 01 травня 2011 року він, ОСОБА_1 , був прийнятий на роботу Наказом №29-к на посаду збиральника метало-пластикових та алюмінієвих конструкцій TOB «Вікна Строй».
07 квітня 2015 року йому прийшла повістка про призов на строкову військову службу, в якій пропонувалось з`явитись 22 квітня 2015 року для відправлення на збірний пункт, що він і зробив.
Вказує, що він одразу повідомив про це керівництву TOB «Вікна Строй». Проте, відповідач, скориставшись його необізнаністю у своїх трудових правах та юридично значимих діях, не роз`яснивши гарантії прав працівників, призваних на строкову військову службу, бухгалтер підприємства зобов`язала його написати заяву про звільнення, чим фактично були порушені його права.
10 квітня 2015 року Наказом № 06-к він був звільнений у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі ч.3 ст.36 Кодексу Законів про працю України.
Стверджує, що TOB «Вікна Строй» не врахувало, що відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 за № 15/2015, в період з 10 квітня 2015 до 8 червня 2015 року проходила 5 хвиля мобілізації.
Цим же Указом, а саме п. 7 визначено, що згідно зі статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Вказує, що його було призвано на строкову військову службу в період мобілізації, тому на нього, як на працівника розповсюджуються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, а саме: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Одночасно вказує, що Законом України від 15.01.2015 р. N116-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було внесено зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких, починаючи з 08.02.2015 р. за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності (за рахунок роботодавця) та вони користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Дізнавшись про ці зміни, 17 грудня 2015 року він написав заяву на ім`я директора TOB «Вікна Строй» ОСОБА_3 про поновлення його на роботі, проте позитивної відповіді з боку керівництва так і не отримав.
На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з роботи ТОВ «Вікна Строй», скасувати Наказ про звільнення, поновити на роботі на колишній посаді, стягнути матеріальну шкоду у розмірі середньомісячного заробітку за весь період вимушеного прогулу на загальну суму 68394,63 грн. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2018 року вирішено перейти до розгляду зазначеної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
06 червня 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній посилається на те, що в зв`язку із небажанням позивача продовжувати трудові відносини із ТОВ «Вікна Строй», останній за 2 тижні до призову на строкову військову службу особисто написав та подав відповідачу заяву про його звільнення з роботи, а тому, враховуючи волевиявлення позивача, відповідачем було видано наказ №06-к про звільнення ОСОБА_1 , виплату йому компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги у визначеному законодавством розмірі. З положеннями наказу позивача було ознайомлено. Також, вказав, що оскільки позивача призвано на строкову військову службу строком більше одного року, гарантії зазначені в ст. 36 КЗпПУ на останнього не поширюються. Окрім цього, зазначив, що у період виникнення спірних правовідносин (квітень 2015 року) до осіб, призваних на строкову військову службу у відповідності до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» на строк більше одного року гарантії та компенсації, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, не застосовувались. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
25 червня 2018 року представником позивача ОСОБА_2 було подано до суду відповідь на відзив, в якому останній посилається на те, що ствердження відповідача про те, що у зв`язку із небажанням позивача продовжувати трудові відносини із ТОВ «Вікна Строй», він за 2 тижні до призову на строкову військову службу особисто написав та подав відповідачу заяву про його звільнення з роботи, не відповідають дійсним обставинам справи та є вільною інтерпретацією дійсних обставин суто на свою користь. Відповідачем не враховано, що статтею 119 КЗпП України передбачено, що за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи на термін, що не перевищує одного року (п.7 Указу Президента від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»). З 11 червня 2015 року ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє у новій редакції, а саме «призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період». Постановою касаційної інстанції підтверджений той факт, що слова «військова служба» охоплюють слова «строкова військова служба». Відповідачем не враховані положення ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме про те, що на момент звільнення позивача набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року №116-VІІІ, яким внесені зміни до ст. 39 цього ж Закону. Вважає, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, суперечать обставинам та матеріалам справи.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 липня 2018 року позовні вимоги по даній справі в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. залишено без розгляду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 липня 2018 року закрито підготовче провадження та призначену вказану справу до судового розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, з підстав викладених у позові.

Представник відповідача Гінінгер А.З. в судовому засіданні вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та просив відмовити в задоволенні позов.

Представник третьої особи Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, у поясненнях від 13.07.2016 року залишив вирішення позову на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що наказом ТОВ «Вікна Строй» від 01 травня 2011 року № 29-к ОСОБА_1 було прийнято на посаду збиральника металопластикових конструкцій, що підтверджується відміткою у трудовій книжці останнього (т. 1, а.с.9).

Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 березня 2015 року № 25 та протоколу призовної комісії від 17 квітня 2015 року № 5 ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу.

10 квітня 2015 року позивач написав заяву про звільнення з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу (т. 1, а.с.13).

Наказом ТОВ «Вікна Строй» №06-к від 10.04.2015р. ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу (т.1, а.с.14).

При цьому, як вбачається з заяви позивача 10.04.2015 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу.
Факт проходження позивачем військової служби з 22 квітня 2015 року по 20 жовтня 2016 року також підтверджується копією військового квитка, (т. 1, а.с.223), довідкою ВЧ Польова пошта НОМЕР_1 за №529 (т. 1, а.с.12), а також копіями повістки (т. 1, а.с.17).
Також позивач 17.12.2015 року звернувся до відповідача з заявою про поновлення його на роботі з підстав набрання чинності Закону України від 20.05.2014 року №1275 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» та виплатою позивачу компенсації із бюджету середнього заробітку на підприємстві незалежно від підпорядкування та форми власності (т. 1, а.с.15).
Згідно відповіді ТОВ «Вікна Строй» від 25.12.2015 року №47 позивачу повідомлено, що він поновленню не підлягає у зв`язку з тим, що пільги, передбачені Законом України від 20.05.2014 року №1275 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», на працівників, призваних на строкову військову службу, поширюються з 11.06.2015 року, а в свою чергу позивач був звільнений з роботи 10.04.2015 року, а тому відмовлено позивачу в поновленні на роботі (т. 1, а.с.16).
З відповіді Кельменецького районного військового комісаріату Чернівецької області №386 від 05.05.2016 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 призивався на строкову військову службу згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №25 від 05.03.2015 року та протоколу призовної комісії №5 від 17.04.2015 року, призов вищевказаного громадянина проводився згідно Указу Президента України «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році» №88/2015 від 17.02.2015 року (т. 1, а.с.72).
Вказана обставина також підтверджується копією наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №25 від 05.03.2015 року (т. 1, а.с.73-74) та копією витягу з протоколу призовної комісії №5 від 17.04.2015 року (т. 1, а.с.75-79).
Також з довідки Кельменецького районного військового комісаріату Чернівецької області №71 від 16.05.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 призваний на строкову військову службу 22.04.2015 року у в/ч НОМЕР_2 с.Дівички Чернігівської області (т. 1, а.с.81).
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 113-VIII «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VIII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі й на території Чернівецької області.

Доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.
Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 1 березня 2014 року, яке введено в дію Указом Президента України № 189/2014 від 2 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
3 11 червня 2015 року ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє у новій редакції, а саме слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період». При цьому, слова «військова служба» охоплюють слова «строкова військова служба».
Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008), види військової служби визначено як: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
За загальними вимогами вказаних вище норм матеріального права гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), поширюються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Таким чином при звільнені ОСОБА_1 відповідач повинен був забезпечити йому дотримання вищевказаних гарантій і зазначити в наказі про звільнення «зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на строк не більше одного року».
Отже, звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбулось з порушенням норм трудового права, оскільки призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, в тому числі на території Чернівецької області. Тобто на час дії особливого періоду в Україні на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.
Таким чином, враховуючи всі вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та підлягають до задоволення.
Оскільки позивач підлягає поновленню на роботі, то з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір виносить рішення про виплату середнього заробіткку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з п. 32 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 п. 2 та ч. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна ( середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів ( годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Визначаючи розмір загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що згідно інформації ТзОВ «Вікна Строй» № 15 від 05 червня 2018 року, ставка позивача під час роботи у відповідача у лютому-квітні 2015 року складала 1250 грн. без врахування індексації (т.1, а.с.234).
Середньоденний заробіток позивача за лютий-березень 2015 року за роботу в ТзОВ «Вікна Строй» становить 60 грн. 98 коп. (1250+1250 : (20+21 ) = 60,98 ).
Враховуючи, що в період з 11 квітня 2015 року по 21 квітня 2015 року було 7 робочих днів, а з 21 жовтня 2016 року по 16 листопада 2018 року було 512 робочих днів, середній заробіток позивача за вказаний період складає 31648 грн. 62 коп. ( 519 х 60, 98 =31648, 62 ).
Розрахунок індексації заробітної плати з урахуванням посадового окладу в сумі 1250 грн. за період з 11.04.2015 року до 31.10.2018 р, за виключенням часу перебування позивача на строковій військовій службі, який поданий представником позивача, складає 51712 грн. 05 коп.
За наведених обставин суд вважає, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та його належить задовольнити, слід визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Вікна Строй» № 06-к від 10 квітня 2015 року про звільнення з посади збиральника метало пластикових та алюмінієвих конструкцій ОСОБА_1 з 10 квітня 2015 року, у зв`язку із призовом на строкову військову службу на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, поновити позивача на даній посаді в ТОВ «Вікна Строй» з 10 квітня 2015 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 21 квітня 2015 року, та з 21 жовтня 2016 року по 16 листопада 2018 року в сумі 83360 грн.67 коп. ( 31648, 62 +51712,05 = 83360,67), з утриманням з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів, а також допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на даній посаді в ТОВ «Вікна Строй».
На підставі викладеного та ст.ст. 43, 65 Конституції України, ст. ст. 36, 233, 235 КЗпП України, та керуючись ст. ст. 4, 10-13, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Вікна Строй» № 06-к від 10 квітня 2015 року про звільнення з посади збиральника метало пластикових та алюмінієвих конструкцій ОСОБА_1 з 10 квітня 2015 року, у зв`язку із призовом на строкову військову службу на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_1 на посаді збиральника метало пластикових та алюмінієвих конструкцій в товаристві з обмеженою відповідальністю «Вікна Строй» з 10 квітня 2015 року.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вікна Строй» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 21 квітня 2015 року, та з 21 жовтня 2016 року по 16 листопада 2018 року в сумі 83360 гривень 67 копійок, з утриманням з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді збиральника метало пластикових та алюмінієвих конструкцій в товаристві з обмеженою відповідальністю «Вікна Строй».
Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Повний текст рішення складено 26 листопада 2018 року.

СУДДЯ Л.В. ЯРЕМА