Номер провадження: 22-ц/785/1858/18
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

за участі секретаря - Урум Т.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 і його представника, представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 і апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року (суддя Мурзенко М.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, вселення та виселення і за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Орзіх Вікторії Марківни, третя особа: ОСОБА_6 про встановлення фактів, які мають юридичне значення, визнання договору припиненим, визнання неправомірною та скасування нотаріальної дії, зобов'язання вчинити певні дії,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

22.07.2015 року ОСОБА_2звернувся із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, вселення та виселення, а саме: витребування з чужого незаконного володіння відповідачів 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1, виселення відповідачів з квартири і вселення позивача у спірну квартиру.

Позов обґрунтовано наступним.

На підставі договору дарування від 20.03.2003 року ОСОБА_7 подарувала, а позивач прийняв в дар 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2006 року задоволено позов ОСОБА_8 про встановлення факту родинних відносин із ОСОБА_7, а також визнано право власності у порядку спадкування на частину спірної квартири, яка у свій час належала ОСОБА_7 14.08.2006 року ОСОБА_8 подарувала частину спірної квартири відповідачам. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 У подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.06.2013 року, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2006 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду, на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.07.2014 року, встановлено факт родинних відносин ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а інші вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року і визнання права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом залишені без розгляду.

Спірна квартира вибула з володіння позивача на підставі судового рішення, яке, у встановленому законом порядку, скасовано.

Посилаючись на те, що позивач є власником спірної квартири на підставі договору дарування від 20.03.2003 року, відповідачі порушують його право власності, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном, позивач просив позов задовольнити.

Відповідачі позов не визнали.

01.02.2016 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Орзіх В.М., в якому просив: затвердити в рішенні суду юридичний факт того, що у ОСОБА_2 недійсне право власності на частину квартири АДРЕСА_1; затвердити в рішенні суду юридичний факт того, що договір дарування ОСОБА_7 частини квартири ОСОБА_2 є припиненим; затвердити в рішенні суду юридичний факт того, що договір купівлі ОСОБА_7 27.09.1999 року у ОСОБА_6 частини спірної квартири не був нотаріально посвідчений, тобто недійсний за законом (ст. 47 ЦІК УРСР); визнати неправомірною та скасувати нотаріальну дію приватного нотаріуса Орзіх В.М. з посвідчення договору дарування ОСОБА_7 частини квартири ОСОБА_2; зобов'язати приватного нотаріуса Орзіх В.М. поставити відмітку про скасування нотаріальної дії щодо посвідчення договору дарування ОСОБА_7 частини квартири ОСОБА_2 на примірнику договору, який зберігається в матеріалах нотаріальної справи, а також в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Зустрічний позов ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на нелегітимному бланку договору дарування від 20.03.2003 року, і, зважаючи на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2013 року, рішення Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 05.05.2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 04.03.2015 року, у ОСОБА_2 недійсне право власності. Договір купівлі-продажу від 27.09.1999 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 укладався на біржі і нотаріально не посвідчувався, а тому є недійсним. Рішенням суду від 31.07.2014 року встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 Оскільки позивач є спадкоємцем ОСОБА_8 і ОСОБА_7, у нього є право пред'явити зазначений позов.

Посилаючись на те, що у ОСОБА_2 не виникло право власності на спірну квартиру, оскільки квартира реально йому не передавалась, право власності за договором дарування не реєструвалось, позивач є спадкоємцем ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та прийняв спадщину після смерті спадкодавців, володіє спірним майном і сплачує рахунки з оплати за надані комунальні послуги, до позовних вимог ОСОБА_2 слід застосувати строки позовної давності, позивач за зустрічним вимогами ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

16.09.2016 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Орзії В.М., в якому просив: затвердити в рішенні суду юридичний факт того, що договір купівлі ОСОБА_7 27.09.1999 року у ОСОБА_6 частини спірної квартири не був нотаріально посвідчений, тобто недійсний за законом (ст. 47 ЦІК УРСР); скасувати нотаріальну дію приватного нотаріуса Орзіх В.М. з посвідчення договору дарування ОСОБА_7 частини квартири ОСОБА_2; зобов'язати приватного нотаріуса Орзіх В.М. поставити відмітку про скасування нотаріальної дії щодо посвідчення договору дарування ОСОБА_7 частини квартири ОСОБА_2 на примірнику договору, який зберігається в матеріалах нотаріальної справи, а також в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Зустрічну позовну заяву обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу від 27.09.1999 року укладено на біржі і нотаріально не посвідчено, а тому такий правочин, в силу ст. 47 ЦК України у редакції 1963 року, є недійсним.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.03.2017 року ОСОБА_2 і ОСОБА_9, ОСОБА_3 у позовах відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_2 скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 просять рішення суду від 07.03.2017 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 залишити без змін, задовольнити зустрічні позови, посилаючись на незаконність у цій частині рішення суду.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 зазначає: державна реєстрація правочинів у 2011 році здійснювалась відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затверджених постановою КМУ від 26.05.2004 року, яка втратила чинність у вересні 2012 року; посилаючись на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року суд не звернув уваги на те, що зміни щодо реєстрації прав набрали чинності на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 10.02.2010 року, який набрав чинності з 01.01.2013 року; реєстрація нерухомого майна, яка здійснювалась до набрання чинності змін до Закону була підтвердженням наявності в особи права власності на нерухоме майно; документи про реєстрацію не встановлювали право власності, а лише визнавали і підтверджували існування такого факту, що відбувся раніше; відповідно до ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечень відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі; той факт, що ОСОБА_2 не здійснив державну реєстрацію права власності вказує лише на неможливість нею розпорядитися, при цьому, суд не звернув уваги на те, що договір дарування є виконаним; реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання підтвердження такого права власності і є похідною від встановлення факту виникнення права.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 і ОСОБА_3 зазначає: суд, відмовляючи у зустрічному позові вказав, що позивачі за зустрічним позовом також не мають права власності, що не відповідає дійсності; право власності підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.07.2014 року про право на спадкування, рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.03.2017 року, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2013 року, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.06.2014 року, в якому зроблено висновок, що у ОСОБА_2 не виникло право власності на частину спірної квартири; ОСОБА_2 не надав свідоцтво про право власності, а також витяг з державного реєстру права власності на нерухомість; право власності ОСОБА_2 на частину спірної квартири не існує як юридичний факт, визнаний державою, тому ОСОБА_2 є неналежним позивачем; ОСОБА_7 до дня смерті проживала у квартирі і здійснювала оплату за комунальні послуги, ніколи не передавала квартиру іншій особі, а весь час сама продовжувала в ній проживати і іншого житла не мала; бланк договору дарування від 2003 року, за яким ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 частину квартири знаходиться в полі об'єктивної невизначеності; у ОСОБА_2 є спроба через суд зробити виконання бланку договору дарування для усунення спадкоємців ОСОБА_7; посилання ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Одеської області від 21.01.2015 року безпідставні, оскільки преюдиція, встановлена в рішенні від 21.01.2015 року спростовується рішеннями інших судів; для зверення з віндікаційним позовом має бути відсутність між сторонами зобов'язально-правових відносин і законом не передбачена можливість одночасного пред'явлення позову про витребування майна та про усунення перешкод у здійсненні права власності, оскільки негаторний позов не сумісний з віндікаційним позовом; суд встановив, що договір від 27.09.1999 року купівлі-продажу частини спірної квартири є недійсним і ОСОБА_2 не набув права власності на вказану квартиру; ОСОБА_2 є неналежним позивачем, що є підставою для відмови йому у позові.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

В запереченнях ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначили: у ОСОБА_2 відсутні правові підстави права власності на частину спірної квартири; суд встановив, що договір від 27.09.1999 року є недійсним, а рішення суду про визнання цього договору дійсним скасоване; ОСОБА_7 не набула права розпорядження і відчуження нерухомого майна; у скарзі ОСОБА_2 вказує про відсутність в нього права та розпорядження частиною квартири; твердження ОСОБА_2, що договір виконано за життя дарувальника не відповідає дійсності; ОСОБА_2 не знаходився у родинних стосунках з ОСОБА_7 і по відношенню до неї є сторонньою особою; твердження ОСОБА_2 щодо необов'язковості реєстрації права власності у 2003 році не відповідають законодавству, оскільки з 18.02.2002 року діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

В запереченнях на апеляційні скарги третя особа Орзіх В.М. зазначила: нею, як приватним нотаріусом, 20.03.2003 року посвідчено договір дарування між з ОСОБА_7 і ОСОБА_2; апелянти ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у скарзі стверджують, що у 1999 році договір купівлі-продажу укладений на товарній біржі і не є дійсним, однак нею, як нотаріусом, при укладенні договору дарування дотримані норми діючого законодавства; висновки суду в рішенні про те, що договір від 27.09.1999 року є недійсним і у особи за договором дарування не виникло право власності на частину спірної квартири є безпідставним та необґрунтованим; в період з 1999 по 2003 роки діяло і застосовувалось таке законодавство з приводу реєстрації договорів на біржах - ЦК України у редакції 1963 року (ст. ст. 227,242,244,426), а також ст. 9 ЖК України і ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, Декрет КМУ «Про державне мито», лист заступника Міністра юстиції України від 19.08.1992 року, роз'яснення МЮУ від 10.04.2002 року, лист Міністерства юстиції України від 11.12.2011 року; договір купівлі-продажу, зареєстрований на товарній біржі у 1999 році за участі членів біржі, був прийнятий нею як правовстановлюючий документ для посвідчення договору дарування в 2003 році; діюче законодавство станом на час розгляду даної справи також зобов'язує нотаріуса приймати договір купівлі-продажу, зареєстрований на товарній біржі, як правовстановлюючий документ на квартиру )її частку); просить виключити з мотивувальної частини рішення суду від 07.03.2017 року судження суду стосовно застосування ст. 227 ЦК України 1963 року, про недійсність договору від 27.09.1999 року, а також про те, що право власності на спірну квартиру за договором дарування не виникло.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами не оспорені такі обставини.

27.09.1999 року на товарній біржі між ОСОБА_7 27.09.1999 року та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1. У встановленому законом порядку, договір купівлі-продажу, укладений на товарній біржі від 27.09.1999 року, не визнано дійсним (а.с.145,253-255 т.1).

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 20.03.2003 року ОСОБА_7 подарувала, а позивач прийняв в дар 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.7,252 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. На день смерті ОСОБА_7 була зареєстрована і проживала у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.86,87 т.1).

У 2006 році ОСОБА_8 звернулась із позовом про встановлення факту родинних відносин із ОСОБА_7, а також про визнання права власності у порядку спадкування на частину спірної квартири, яка у свій час належала ОСОБА_7

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2006 року позов ОСОБА_8 задоволено. 14.08.2006 року ОСОБА_8 подарувала частину спірної квартири відповідачам (а.с. 74-77 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, спадкоємцями після смерті якої є ОСОБА_10 і ОСОБА_4, при цьому, спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 була ОСОБА_8 (а.с.94-96 т.1).

Станом на 17.09.2010 року, право власності ОСОБА_2 на 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1, у встановленому законом порядку, не реєструвалось (а.с.90 т.1).

З 03.01.2013 року право власності на 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (а.с.108-111 т.1, а.с.111,112 т.2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.06.2013 року, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2006 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.131 т.1, а.с.120-127).

Під час нового розгляду, на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.07.2014 року встановлено факт родинних відносин ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а вимоги у частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року і визнання права залишені без розгляду (а.с.66 67 т.1, а.с.122,123 т.2).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із захисту права власності за первісним позовом і оспорення права власності, які регулюються нормами ЦІК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові ОСОБА_2 виходив з того, що ОСОБА_2, у встановленому законом порядку, не набув право власності на частину спірної квартири (а.с.135-137 т.2).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується належними та допустимими доказами, що продавець ОСОБА_7 27.09.1999 року придбала у ОСОБА_6 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу на регіональній універсальній біржі «Александр-Н».

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦК України). Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (ст. 227 ч.ч.1,2 ЦК України у редакції 1963 року, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року).

Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 ЦК України (ст. 47 ч.1 ЦК України у редакції 1963 року, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року).

У встановленому законом порядку, відповідно до вимог ст. 47 ч.2 ЦК України у редакції 1963 року, ОСОБА_7, в період з вересня 1999 року по березень 2003 року, не ставила питання про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року.

20.03.2003 року, ОСОБА_7, за нотаріально посвідченим договором дарування подарувала, а позивач прийняв в дар 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому (ст. 243 ч.ч.1,2 ЦК України у редакції 1963 року, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 20.03.2003 року).

Станом на 20.03.2003 року, ОСОБА_7, укладаючи договір дарування нерухомого майна, не була власником майна, яке передавалось нею в дар ОСОБА_2

За життя ОСОБА_7, з березня 2003 року по серпень 2005 року і в подальшому, у встановленому законом порядку, не приймалось рішення про визнання дійсним договору

купівлі-продажу нерухомого майна від 27.09.1999 року.

Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про недоведеність набуття права власності ОСОБА_2 на 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1, є правильним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції, відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4 і ОСОБА_3 також виходив з того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не набули право власності на частину спірної квартири.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду у цій частині з таких підстав.

Позовні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за зустрічними вимогами зводились до визнання неукладеним договору дарування від 20.03.2003 року через недійсність договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року з підстав ст. 47 ЦК України у редакції 1963 року, визнання неправомірними дій приватного нотаріуса і зобов'язання приватного нотаріуса вчинити певні дії (а.с.139-144 т.1, а.с.91,92 т.2).

Позивачі за зустрічними вимогами визначили відповідачем за їхніми вимогами лише ОСОБА_2, а приватного нотаріуса Орзіх В.М., як третю особу.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції належним чином не визначив коло осіб, які повинні приймати участь у справі за зустрічним позовними вимогами.

Сторона договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року - ОСОБА_11, який ОСОБА_4 і ОСОБА_3 оспорили в суді, вперше, як третя особа у справі, зазначений судом в ухвалі від 26.01.2017 року (а.с.116,117 т.2).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучаються до участі в справі у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї зі сторін.

ОСОБА_11, як сторона договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року, який оспорений ОСОБА_4 і ОСОБА_3, у встановленому законом порядку, не залучений до участі у справі в якості сторони - відповідача.

Приватний нотаріус Орзіх В.М., у встановленому законом порядку, також не залучена до участі у справі в якості сторони - відповідача за позовними вимогами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій приватного нотаріуса і зобов'язання приватного нотаріуса вчинити певні дії і має статус у справі третьої особи.

Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи зустрічні позовні вимоги, належним чином не з'ясував коло осіб, які повинні приймати участь у справі за зустрічними вимогами, що є порушенням норм процесуального права, і, відповідно до ст. 376 ч.3 п.4 ЦІПК України, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Чинним цивільно-процесуальним законодавством не передбачено залучення належного відповідача до участі у справі на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що: реєстрація нерухомого майна, яка здійснювалась до набрання чинності змін до Закону була підтвердженням наявності в особи права власності на нерухоме майно; документи про реєстрацію не встановлювали право власності, а лише визнавали і підтверджували існування такого факту, що відбувся раніше; відповідно до ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечень відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, які він передав майно, не з його волі; той факт, що ОСОБА_2 не здійснив державну реєстрацію права власності вказує лише на неможливість нею розпорядитися, при цьому, суд не звернув уваги на те, що договір дарування є виконаним; реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання підтвердження такого права власності і є похідною від встановлення факту виникнення права, - не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 20.03.2003 року, ОСОБА_7,

укладаючи договір дарування нерухомого майна, не була власником майна, яке передавалось нею в дар ОСОБА_2

За життя ОСОБА_7, з березня 2003 року по серпень 2005 року і в подальшому, у встановленому законом порядку, не приймалось рішення про визнання дійсним договору

купівлі-продажу нерухомого майна від 27.09.1999 року.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність набуття права власності ОСОБА_2 на 347/1000 частин квартири АДРЕСА_1, є правильним.

Доводи ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про те що: суд, відмовляючи у зустрічному позові вказав, що позивачі за зустрічним позовом також не мають права власності, що не відповідає дійсності; право власності ОСОБА_3 підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.07.2014 року про право на спадкування, рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.03.2017 року, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2013 року, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.06.2014 року, в якому зроблено висновок, що у ОСОБА_2 не виникло право власності на частину спірної квартири; суд встановив, що договір від 27.09.1999 року купівлі-продажу частини спірної квартири є недійсним і ОСОБА_2 не набув права власності на вказану квартиру, - не заслуговують на увагу через те, що суд першої інстанції, вирішуючи зустрічні позовні вимоги, належним чином не визначив коло осіб, які провинні приймати участь у справі за цими вимогами.

Прохання приватного нотаріуса Орзіх В.М. в запреченнях на скаргу про виключення з мотивувальної частини рішення суду від 07.03.2017 року судження суду стосовно застосування ст. 227 ЦК України 1963 року, про недійсність договору від 27.09.1999 року, а також про те, що право власності на спірну квартиру за договором дарування не виникло також не заслуговує на увагу, оскільки приватний нотаріус, як третя особа, у встановленому законом порядку, не подала скаргу на рішення суду у цій частині.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки позивач ОСОБА_2 не довів своїх вимог, а позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не визначили коло осіб, які повинні приймати участь у справі за зустрічними вимогами, відсутні підстави для ствердження про порушення прав за захистом яких ці особи звернулись до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові ОСОБА_2 за недоведеністю вимог, рішення суду у цій частині підлягає залишенню без змін.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.. Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2, ч.3 п.4 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що вирішуючи зустрічні позовні вимоги суд не залучив до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_6 і приватного нотаріуса Орзіх В.М., рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічного позову підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, зазначених в мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга представника ОСОБА_2 відхиляється судом апеляційної інстанції, а апеляційна скарга ОСОБА_4 і ОСОБА_3 задовольняється частково зі скасування рішення суду першої інстанції у частині і з прийняттям нового судового рішення про відмову ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у зустрічному позові, судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не підлягають відшкодуванню.

ІV.РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.п.1,2, 375, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року у частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, вселення та виселення - залишити без змін.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Орзіх Вікторії Марківни, третя особа: ОСОБА_6 про встановлення фактів, які мають юридичне значення, визнання договору припиненим, визнання неправомірною та скасування нотаріальної дії, зобов'язання вчинити певні дії - скасувати.

Відмовити ОСОБА_4, ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Орзіх Вікторії Марківни, третя особа: ОСОБА_6 про встановлення фактів, які мають юридичне значення, визнання договору припиненим, визнання неправомірною та скасування нотаріальної дії, зобов'язання вчинити певні дії

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 05.09.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М.Вадовська

Є.С.Сєвєрова