ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 185/11544/15-ц

провадження № 61-6417зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, постановленої колегією у складі суддів: Мазур Л. М., Завгородньої І. М., Червинської М. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), у якому просив визнати недійсним кредитний договір № 06.19/07-СК, укладений 3 жовтня 2007 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 3 жовтня 2007 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», укладений кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит в сумі 170 000 доларів США зі сплатою 14,1% річних.

Згідно з пунктом 3.2 при розрахунку процентів використовується 360 умовних днів. При нарахуванні процентів враховується день зарахування коштів на позичковий рахунок і не враховується день повернення кредиту або його частини; пунктом 3.4 кредитного договору передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором у повному обсязі, ця сума погашає вимоги банку у наступній черговості: у першу чергу сплачується неустойка та відшкодовуються витрати банку, що пов'язані із одержанням виконання; у другу чергу плата за користування кредитом; у третю чергу - сплачується сума кредиту.

Посилаючись на те, що реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком, у зв'язку із чим виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року, ухваленим у складі судді Бабій С. О., у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, звертаючись до суду з позовом, позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року, ухваленим колегією у складі суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходив з того, що кредитний договір укладений 3 жовтня 2007 року, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому його виконував; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; додатками до договору споживчого кредиту є «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем і містять повну інформацію стосовно умов кредитування, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору № 06.19/07-СК, укладеного 3 жовтня 2007 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 261 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у справі про захист порушеного права споживача та визнання кредитного договору недійсним та від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-24753св13.

Ухвалою судді Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 4 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п?яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах, зокрема, є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 3 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 170 000 доларів США зі сплатою 14,1% річних з кінцевим терміном повернення 3 жовтня 2014 року.

Пунктом 2.5 цього договору передбачено, що банк надає кредит на споживчі потреби.

У пункті 2.6 кредитного договору зазначено, що підписанням договору позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений про особу і місцезнаходження банку, про кредитні умови та умови застави, що запропоновані банком, а також про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд встановив, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року, наданій заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, міститься висновок про те, що на момент звернення позивача до банку із заявою-анкетою про видачу кредиту у фінансовій установі діяла затверджена форма переддоговірної роботи, яка в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» йому надана не була, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах, та прибутковою для банку ануїтетною схемою. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вважав, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбулось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, та зазначав, що виконання спірного правочину направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачених витрат у боржника, тому з урахуванням висновку судової економічної експертизи, суди дійшли висновку про наявність в діях відповідача умислу, який полягає у замовчуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного подорожчання кредиту.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-24753св13 скасував рішення судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав невстановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме визнавши недійсним кредитний договір.

Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коди суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог і встановлених судом фактичних обставин, дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих рішень.

Зміст правовідносин у різних рішеннях суду касаційної інстанції з метою з?ясування їх подібності визначається обставинами кожної справи, встановленими судами, перевірку правильності встановлення яких Верховний Суд не здійснює.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у наданих заявником ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, про перегляд якої просить заявник, встановлені різні фактичні обставини.

За змістом статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

З огляду на зазначене судові рішення, на які посилається заявник, не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, тому обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року Верховний Суд відмовляє.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, статтею 360-5 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО .В. Ступак
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик