Справа № 196/505/18
№ провадження 2/196/211/2018
06 грудня 2018 року смт.Царичанка
Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої - судді Гудим О.М.
за участю секретаря - Шевченко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Селянського (фермерського) господарства "Сяйво" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_4, відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Царичанської райдержадміністрації, про визнання договорів оренди землі поновленими із попереднім орендодавцем,
Селянське (фермерське) господарство "Сяйво" звернулося з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_4, відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Царичанської райдержадміністрації, про визнання договорів оренди землі поновленими із попереднім орендодавцем.
В обґрунтування позовних вимог вказали, що 20 січня 2011 року між С(Ф)Г "Сяйво" та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договори оренди землі №39, №40, №41, державну реєстрацію яких бло здійснено відділом Держкомзему у Царичанському районі, про шо в Державному реєстрі земель було вчинено відповідні записи та зроблені відмітки в тексті договорів.
Відповідно до п.3.1. вказаних договорів оренди, їх було укладено терміном на п'ять років і почали діяти з моменту державної реєстрації. Після закінчення строку дії договорів, С(Ф)Г "Сяйво", як орендар, має переважне право на його поновлення на новий строк. У разі його поновлення умови можуть бути змінені за згодою сторін.
Відповідно до п.3.2 договорів оренди, якщо до моменту закінчення строку дії договорів, жодна із сторін не заявить про їх припинення шляхом надсилання відповідного поштового повідомлення, іншій стороні, договори вважаються продовженими на такий самий строк, на тих самих умовах.
Даний пункт договорів узгоджується з ч.1 ст.764 ЦК України та ст.33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на 01.01.2011 року).
Частина 1 статті 764 ЦК України передбачає можливість повнолення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму та немає заперечень наймодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на 01.01.2011 року) після закінчення строку, на який було укладено договори оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.
Отже, якщо орендодавці мали намір припинити дію Договорів, то вони повинні були направити заперечення протягом одного місяця з моменту закінчення договорів. Жодних заперечень з боку орендодавців на адресу орендаря не надходило, а орендар своїми конклюдентними діями виразив намір пролонгувати договір ,використовував і використовує об'єкт оренди договорів (земельну ділянку) більше року за цільовим призначення. Єдиною підставою відповідно до ст.33 Закону України "Про оренду землі" для визнання договору поновленим є використання земельної ділянки орендарем після закінчення строку, на який його було укладено.
За змістом статтей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції станом на 01.01.2011 року) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.
Згідно з п.3.1. договорів їх укладено терміном на 5 років і діють з моменту державної реєстрації, а згідно з п.14.1 договорів він набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації.
Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі відповідно до вимог ст.638 ЦК України та ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на 01.01.2011 року), складають і підписують договір, надаючи згоди встановленої форми. Договори оренди землі №39, №40, №41 було підписано сторонами 20 січня 2011 року, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов, а отже і є моментом укладення договору.
Разом з тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.
Таким чином, моментом укладення договорів оренди землі №39, №40, №41 є 20 січня 2011 року, а тому п'ятирічний строк дії договорів закінчується 20 січня 2016 року, оскільки відповідно до зазначених положень договорів оренди та Закону України "Про оренду землі" в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору.
З огляду на те, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 як у місячний термін з моменту припинення договору, так і на момент подання позовної заяви не надсилали С(Ф)Г "Сяйво" повідомлень про намір припинити договори оренди №39, №40, №41 від 20.01.2011 року та не вимагали повернення земельної ділянки ,починаючи з 20.01.2016 року, відповідно до п.3.2. договорів вони є продовженими на такий самий строк на тих самих умовах.
С(Ф)Г "Сяйво", вважаючи, що дані договори є продовженими, використовує земельну ділянку за її цільовим призначенням, дотримується по відношенню до земельної ділянки режиму використання земель сільськогосподарського призначення, а тому виконує передбачені договором обов'язки.
Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.5, 16, 525, 526, 638, ч.1 ст.764 ЦК України, ст.ст.18, 20, 27, ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 01.01.2011 року), прохає суд визнати:
Судові витрати покласти на відповідачів.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачів - адвокат ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав та просив відмовити у позові повністю. Посилається на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів повідомлення орендодавців в порядку, визначеному ст.33 ЗУ «Про оренду землі», про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк. Також позивач не звернувся до власників землі не пізніше ніж за місяць до спливу строку дії договору з пропозицією укласти додаткову угоду, не надіслав проект додаткової угоди, тому відсутнє порушення переважного права позивача на поновлення договору. Крім того, позивач з 2017 року не сплачує орендну плату відповідачам, військовий збір та податок з доходів фізичних осіб (а.с.114-117).
У відповіді на відзив позивач зазначає, що посилання представника відповідачів на ст.33 ЗУ "Про оренду землі" є необґрунтованим, оскільки редакція ст.33 цього Закону набрала чинності 12.03.2011року, договір укладений 20.01.2011 року, отже в даному випадку слід застосовувати редакцію статті 33 Закону, яка діяла саме в той період. І, відповідно до тієї редакції, обов'язок направлення заперечень протягом місяця після закінчення строку договору оренди покладено на орендодавця, обов'язку направлення орендарем на адресу орендодавця повідомлення рекомендованим листом з наміром поновлення дії договору, законом не було встановлено (а.с.67-70).
У запереченні на відповідь на відзив представник відповідачів посилається на те, що згідно п.14.1.Договору оренди землі договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст.33 ЗУ "Про оренду землі", які встановлюють сукупність процедур і строків, лише з дотриманням яких буде реалізоване переважне право орендаря на поновлення договору оренди. Крім того, зазначає, що відповідачі саме від третьої особи ФОП ОСОБА_4 отримує орендну плату, і лише самовільне продовження користування земельною ділянкою позивачем без оформлення відповідних правочинів, не є підставою для визнання договору оренди поновленим (а.с.146-148).
В письмових поясненнях щодо позову третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - фізична особа-підприємець ОСОБА_4, просив суд відмовити у позові, посилаючись на те, що на день укладення договорів ним з відповідачами - 25.01.2017 року (зареєстровані в Державному реєстрі 13.02.2017 року) додаткові угоди відповідачами з С(Ф)Г "Сяйво" укладені та зареєстровані не були. Він, як орендар, у 2017-2018рр. сплатив земельний податок з фізичних осіб, військовий збір до бюджету, орендну плату відповідачам, хоча фактично земельною ділянкою не користувався (а.с.137, 138).
Представник позивача С(Ф)Г "Сяйво" ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що позивачем належно виконувалися умови договорів оренди землі, укладених з відповідачами, здійснювався обробіток земельної ділянки, виплачувалася орендна плата по 2016р. включно. За місяць до закінчення строку дії договорів оренди позивач не направляв орендодавцям листи-повідомлення з пропозицією укласти додаткові угоди, оскільки це не передбачено було діючим на момент укладення договорів законодавством. Не отримавши заперечень від власників земельної ділянки, а також письмової вимоги про повернення земельної ділянки, позивач після спливу строку договору оренди продовжив використовувати їх земельну ділянку.
Представник відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що жодних листів-повідомлень від С(Ф)Г "Сяйво" з пропозицією поновлення договорів оренди землі, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не отримували, також їм від С(Ф)Г "Сяйво" ніколи не надходили проекти додаткових угод. С(Ф)Г "Сяйво" не зверталось до них з пропозицією продовження дії договорів оренди землі ні в усному, ні в письмовому вигляді, ні під час дії договорів оренди, ні після сливу їх строку, тому вони після закінчення строку дії попередніх договорів оренди, уклали договори оренди своєї земельної ділянки з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, від якого отримують орендну плату з 2017 року.
Суд, заслухавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
В даному випадку в судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне.
20 січня 2011 року між С(Ф)Г "Сяйво" та відповідачкою ОСОБА_2 підписано договір №41 оренди землі земельної ділянки площею 1,5100 га, терміном на 5 років з моменту його державної реєстрації. Державна реєстрація зазначеного договору здійснена 24 січня 2012 року (а.с.8, 9).
20 січня 2011 року між С(Ф)Г "Сяйво" та відповідачкою ОСОБА_3 підписано договір №39 оренди землі земельної ділянки площею 1,5100 га, терміном на 5 років з моменту його державної реєстрації. Державна реєстрація зазначеного договору здійснена 24 листопада 2011 року (а.с.16, 17).
20 січня 2011 року між С(Ф)Г "Сяйво" та відповідачкою ОСОБА_1 підписано договір оренди землі земельної ділянки площею 1,5100 га, терміном на 5 років з моменту його державної реєстрації. Державна реєстрація зазначеного договору здійснена 24 листопада 2011 року (а.с.25, 26).
Умовами договору (п.п.3.1, 3.2) передбачено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Якщо до моменту закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не заявить про його припинення шляхом надсилання відповідного поштового повідомлення іншій стороні, цей договір вважається продовженим на такий самий строк на тих самих умовах.
В судовому засіданні з пояснень представника відповідачів - адвоката ОСОБА_5 та третьої особи ФОП ОСОБА_4 встановлено, що 25 січня 2017 року між ПП ОСОБА_4 та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 укладено договір оренди належної їм земельної ділянки строком на 7 років (а.с.62, 63).
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 4, 5, 6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Таким чином, враховуючи вимоги вказаної норми Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне зазначити, що долучені до матеріалів справи копії договору оренди землі, укладеного 25 січня 2017 року між ФОП ОСОБА_4 та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, Акту передачі та прийому земельної ділянки від 25.01.2018 року (а.с.62-64), Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №83541504 від 27.03.2017 року (а.с.133-135), Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ФОП ОСОБА_4 за 3 квартал 2017 року, копії квитанцій про сплату ФОП ОСОБА_4 земельного податку з фізичних осіб, податку з доходів фізичних осіб, військового збору та орендної плати орендодавцям (а.с.139-143), суд не бере до уваги, оскільки подані копії письмових доказів не засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Проте, статтею 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 32 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.(ст.ст.76-81 ЦПК України).
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із ч.1 ст.203 ЦК). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК).
Відповідно до ЗК України (норми, які були чинні на момент укладення договору), зокрема, ч.1 ст.93, право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ч.4 ст.124 ЗК).
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК). Особливості найму окремих видів майна встановлюються ЦК та іншим законом (ч.3 ст.760 ЦК).
За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (ч.1 ст.792 ЦК).
Договір найму укладається на строк, установлений договором (ч.1 ст.763 ЦК). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК). Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч.2 ст.631 ЦК). Наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму (ч.1 ст.765 ЦК).
При цьому, ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК).
Зокрема, згідно із ч.1 ст.125 ЗК України, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки; речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Статтею 6 ЗУ "Про оренду землі" визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до умов договору №39 від 20.01.2011 року, №40 від 20.01.2011 року та №41 від 20.01.2011 року, договори укладено сторонами терміном на п'ять років. Орендар має переважне право поновлення договору на новий строк. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації договору оренди за актом її приймання-передачі. Згідно прикінцевих положень договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтовану позицію позивача, що моментом укладення договору є саме момент його підписання. Аналізуючи зазначені судом норми ЦК України, ЗК України, ЗУ "Про оренду землі" та умови самого договору, суд вважає, що оскільки договір оренди земельної ділянки підлягає обов'язковій державній реєстрації, то саме з моменту її проведення такий договір набирає чинності і у сторін виникають права та обов'язки щодо оренди земельної ділянки. Тобто строк дії договору починається після його державної реєстрації.
Аналогічні правові висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 27.04.2017р. у справі 634/871/15-ц, постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №532/384/16-ц.
Враховуючи ту обставину, що суд дійшов висновку, про початок строку дії договорів саме з моменту їх державної реєстрації, а саме: договір №39 та договір №40 з 24.11.2011 року та договір №41 з 24.01.2012 року, суд не приймає доводи представника позивача, що ЗУ "Про оренду землі", а саме ст.33 Закону, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зміни до вказаної статті набрали чинності 12.03.2011року, тобто вже діяли на момент реєстрації договорів і є обов'язковими для виконання сторонами.
Зокрема, правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі».
Так, відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону, яка, як встановлено судом, була чинна на час виникнення спірних правовідносин (вирішення питання щодо поновлення договорів оренди), по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що в разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Частинами восьмою, дев'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.
Отже, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.
Для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.
Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність в сукупності таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів дотримання ним встановленої законом процедури. Так, ч.2 ст.33 Закону України «Про оренду землі» встановлено обов'язок орендаря, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі, додавши до листа-повідомлення проект додаткової угоди.
В цьому випадку під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідного листа-повідомлення орендодавцю, а й отримання ним даного листа-повідомлення з проектом додаткової угоди, що відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного суду України від 25.02.2015 року в справі № 6-10цс15, від 13.04.2016 року в справі за № 6-2988цс15.
Тому суд вважає, що позивачем не надано доказів та не спростовано твердження відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в поданому їх представником відзиві на позов та пояснення представника відповідача ОСОБА_5, дані в судовому засіданні, про неотримання відповідачами листів-повідомлень позивача щодо поновлення договору оренди землі.
Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що позивач у встановлений законом та договором строк, а саме не пізніше ніж за місяць до спливу строку договорів оренди землі, до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з приводу поновлення дії договорів не звертався.
Позивач стверджує, що після закінчення договорів оренди продовжив користуватися земельною ділянкою відповідачів та сплачував їм орендну плату, зокрема і за 2016 рік, що підтверджує копією податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку. Однак, суд, вивчивши наданий позивачем письмовий доказ, приходить до висновку, що він не доводить твердження позивача про оплату орендної плати, оскільки не містить інформації, що орендодавцями вказана сума в поданому розрахунку дійсно отримана (підпис у відомості тощо), лиш підтверджує той факт, що сума доходу нарахована, а не отримана відповідачами.
Крім того, з наданих позивачем податкових розрахунків та довідок за 2014-2016 рр., неможливо однозначно зробити висновок, що ним сплачувались податки саме за використання земельної ділянки відповідачів, а містять лише узагальнені цифри. Крім того, як встановлено судом, договір оренди №39 та договір оренди №40 закінчив свою дію 24 листопада 2016 року та договір оренди №41 закінчив свою дію 24 січня 2017 року, отже до цього часу орендар зобов'язаний був вносити всі необхідні платежі, оскільки це передбачено договором. За період 2017 року позивачем не надано жодного доказу сплати орендної плати відповідачам. Проте, як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника відповідачів та пояснень третьої особи ФОП ОСОБА_4, що саме ФОП ОСОБА_4 протягом 2017-2018 рр. сплачується відповідачам орендна плата, податок з доходів фізичних осіб, земельний податок та військовий збір. При цьому, представником позивача не надано заперечень та обґрунтованих доводів, які б спростували твердження представника відповідачів - адвоката ОСОБА_5 та третьої особи ФОП ОСОБА_4
Крім того, частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами в місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Отже, ст.33 Закону України «Про оренду землі» встановлено обов'язкову вимогу укладання додаткової угоди, навіть за умови поновлення дії договору на підставі частини 6 даної статті.
Однак, позивач не уклав з власниками земельної ділянки ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 додаткових угод про поновлення договорів оренди землі та не надав суду доказів відмови чи зволікання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в укладенні таких додаткових угод.
Враховуючи наведене суд вважає, що сам по собі факт продовження позивачем після закінчення строку договору оренди користування земельною ділянкою відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та відсутність протягом одного місяця після закінчення строку договорів листів-повідомлення орендодавців про заперечення у поновленні договорів оренди землі, при вищенаведених встановлених судом обставинах, а саме не надіслання позивачем відповідачам листів-повідомлення про поновлення договорів оренди землі з проектом додаткової угоди та не укладення позивачем у встановлений законом строк з відповідачами додаткових угод до договорів оренди землі про їх поновлення за відсутності доказів зволікання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в укладенні додаткових угод, не свідчить про наявність у позивача правових підстав для цього користування.
Таким чином, С(Ф)Г "Сяйво" на власний розсуд розпорядилось своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі, тобто не скористалось ним.
Суд не приймає до уваги доводи представника позивача, що обов'язок орендаря повідомити орендодавця про намір скористатись переважним правом на укладення договору на новий строк кореспондується з обов'язком орендодавця повідомити орендаря листом-повідомленням про заперечення у поновленні договору оренди землі. Так, обов'язок орендаря, при наявності у нього наміру поновити договір оренди земельної ділянки на новий строк, виникає до спливу договору оренди землі, мінімум за один місяць. В цей період орендар повинен вчинити всі передбачені законом процедури. Обов'язок же орендодавця повідомити орендаря про заперечення у поновленні договору оренди землі виникає вже після закінчення строку дії договору. Тому вказані обов'язки сторін не можуть вважатись взаємовиключними, взаємопов'язаними та такими, що кореспондуються між собою. Тому, в даному випадку, право позивача на переважне поновлення договору оренди землі не порушено, зважаючи на те, що С(Ф)Г "Сяйво" не вчинило жодної передбаченої законом процедури і не надало суду доказів про неможливість їх вчинення.
Отже, визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договорів оренди землі, укладених ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з С(Ф)Г "Сяйво", порушить права відповідачів, як власників земельної ділянки, яким відповідно до ст.317 ЦК України належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, з яких, зокрема, право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості майна для себе, здобувати з цього користь, вигоду.
З огляду на викладене, також враховуючи, що переважне право на поновлення договору оренди землі можливе лише за умови дотримання орендарем строків і процедури повідомлення про намір реалізувати своє таке право, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів направлення орендодавцям повідомлення про намір скористатися переважним правом щодо укладення договорів оренди земельної ділянки на новий строк з відповідними проектами додаткових угод та отримання орендодавцями таких повідомлень, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження порушення переважного права позивача на укладення договорів оренди землі з власниками земельної ділянки відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на новий строк, тому в задоволенні позовних вимог С(Ф)Г "Сяйво" слід відмовити.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016р. у справі 6-2027цс15, у постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі 594/376/17-ц.
Суд, керуючись вимогами ст.141 ЦПК України, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, не здійснює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 5, 12, 77-82, 134, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, п.п.15 п.15 ч.1 Перехідних положень Розділ ХІІІ ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні позовних вимог Селянського (фермерського) господарства "Сяйво" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_4, відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Царичанської райдержадміністрації, про визнання договорів оренди землі поновленими із попереднім орендодавцем, відмовити.
Судовий збір залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Царичанський районний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 14 грудня 2018 року.

Головуюча: О.М.ГУДИМ