судді Великої Палати Верховного Суду
Справа № 761/251/17
Провадження № 14-390цс18
у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства (далі - уповноважена особа Фонду, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» або Банк відповідно), про визнання протиправними дій і зобов'язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у складі судді Савицького О. А., ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.
та за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року у складі колегії суддів Шебуєвої В. А., Оніщук М. І., Українець Л. Д.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року скасовано, справу передано до Київського апеляційного суду для продовження розгляду.
Щодо визначення юрисдикції спору Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що незважаючи на участь у справі Фонду, який наділений певними публічно-владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), спір виник щодо реалізації позивачем права на спадщину за заповітом, тому він має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Таку правову позицію підтримую.
Проте щодо розгляду касаційної скарги уповноваженої особи Фонду на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року (якими спір вирішено по суті) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки касаційний суд не вправі підміняти суд апеляційної інстанції, встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, задля дотримання принципу інстанційності та забезпечення процесуальних прав учасників процесу зазначена касаційна скарга уповноваженої особи Фонду може бути розглянута після завершення розгляду апеляційним судом скарги Фонду на вказане заочне рішення. У резолютивній частині постанови висновку щодо долі касаційної скарги уповноваженої особи Фонду Велика Палата Верховного Суду не зробила.
З такими висновками Великої Палати Верховного Суду погодитися не можна з огляду на таке.
Встановлено, що у грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
1) визнати протиправними дії Фонду, що полягають у відмові уповноваженою особою Фонду у внесенні до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вимог позивача як спадкоємця вкладника цього банку ОСОБА_3. (спадкодавець) на суму 7 880,63 доларів США та 250 837,10 грн;
2) зобов'язати Фонд акцептувати (визнати) наведені кредиторські вимоги, внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» шляхом включення акцептованих вимог позивача на суму 7 880,63 доларів США і 250 837,10 грн та подати зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на затвердження виконавчою дирекцією Фонду.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06квітня 2017 року позов задоволено.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу уповноваженій особі Фонду відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06квітня 2017 року залишено без змін.
Суди першої й апеляційної інстанцій керувалися тим, що кредитори банку мали право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у період з 23 грудня 2015 року по 21 січня 2016 року включно. Оскільки право на отримання спадкового майна перейшло до позивача ще у день відкриття спадщини, тобто 19 листопада 2015 року, то, звертаючись з кредиторською вимогою до уповноваженої особи Фонду 21 січня 2016 року, позивач мав повноваження для цього звернення. Тому відмова позивачеві у внесенні відомостей до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є незаконною, оскільки кредиторська вимога позивача була отримана уповноваженою особою Фонду 21 січня 2016 року, тобто у межах строку, встановленого статтею 45 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).
Тобто спір вирішено по суті позовних вимог у суді першої інстанції та переглянуто апеляційним судом.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу Фонду задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі вимог статей 255, 377 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до юрисдикції адміністративних судів.
З касаційною скаргою на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року звернулася уповноважена особа Фонду.
Касаційну скаргу мотивувала тим, що суди не дали оцінки тому факту, що позивач подав кредиторську вимогу від імені спадкодавця, який помер, не надав необхідних доказів на підтвердження свого права, як кредитора неплатоспроможного банку, пропустив строк для звернення з такою вимогою. Крім того, вважала, що первісним відповідачем у справі була уповноважена особа Фонду, однак під час судового розгляду її статус безпідставно був змінений на третю особу, а належним відповідачем у справі залучений Фонд, зазначала, що спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, оскільки позовні вимоги пред'явлені до державної спеціалізованої установи, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року (т. 2, а. с. 34).
У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року, якою провадження у справі закрито.
Касаційну скаргу позивач мотивував тим, що апеляційний суд у постанові від 14 лютого 2018 року зробив помилковий висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами, мають публічно-правовий характер, оскільки позов заявлений про захист невизнаного Фондом права на спадкове майно, тому спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року (т. 2, а. с. 68).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2018 року справу № 761/251/17 за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року та за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року призначено до судового розгляду.
Тобто касаційне провадження у справі відкрито за двома касаційними скаргами:
1) уповноваженої особи Фонду на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року;
2) ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року.
За цими касаційними скаргами справу призначено до судового розгляду.
Оскільки касаційна скарга уповноваженої особи Фонду надійшла до суду до набрання чинності ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, то необхідно звернутися до статті 324 ЦПК України у редакції, чинній на час вчинення цієї процесуальної дії, яка передбачала перелік судових рішень, які могли бути оскаржені у касаційному порядку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 324 ЦПК України у названій редакції сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мали право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатом апеляційного розгляду.
У даному випадку рішення суду першої інстанції було переглянуте у апеляційному порядку, тому касаційне провадження за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року відкрито законно і обґрунтовано.
Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та постанови апеляційного суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Оскільки вказана касаційна скарга та касаційний перегляд відбувався за дії ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, то відповідно частини третьої статті 3 ЦПК України застосовуються норми цього кодексу у вказаній редакції.
Порядок Перегляд справи у касаційному порядку врегульований у главі 2 розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Порядок розгляду справи судом касаційної інстанції визначено у статті 402 ЦПК України.
За результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право (стаття 409 ЦПК України):
1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;
2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду;
3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд;
4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині;
5) скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині;
6) у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині;
7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої цієї статті.
Тобто, за будь-яких обставин результатом касаційного перегляду є ухвалення постанови або ухвали суду касаційної інстанції, якою вирішується касаційна скарга.
Із мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року вбачається, що Велика Палата зробила висновки лише щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року, якою закрито провадження у справі, про юрисдикційність спору, і зазначила про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та вказала встановлені обставини справи.
Разом з тим доводи касаційної скарги уповноваженої особи Фонду на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року, якими справу розглянуто по суті, не розглянуто.
Велика Палата Верховного Суду послалася на те, що внаслідок ухвалення Апеляційним судом міста Києва постанови від 14 лютого 2018 року про закриття провадження у справі розгляд апеляційної скарги Фонду щодо суті заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року не відбувся, що унеможливлює розгляд касаційної скарги уповноваженої особи Фонду.
Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду не відповідає обставинам перегляду судового рішення, оскільки заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року було переглянуто в апеляційному порядку за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду, за результатами перегляду зазначене заочне рішення залишено без змін, що зазначено в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року.
Суд апеляційної інстанції вказав, що відмова позивачеві у внесенні відомостей до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є незаконною, оскільки кредиторська вимога позивача була отримана уповноваженою особою Фонду у межах строку, встановленого статтею 45 Закону № 4452-VI.
Оскільки заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року переглядалося по суті в апеляційному порядку, згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 323 ЦПК України (у редакції, що на той час діяла), зазначене заочне рішення та ухвала ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року, якою заочне рішення залишено без змін, підлягає касаційному оскарженню.
Відсутність висновку про результат розгляду касаційної скарги уповноваженої особи Фонду на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року, за якою відкрито касаційне провадження у справі і справу призначено до судового розгляду, суперечить нормам цивільного процесуального права, порушує строки розгляду касаційної скарги, а також право заявника на доступ до правосуддя, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Із касаційної скарги вбачається, що уповноваженою особою Фонду оскаржуються судові рішення з приводу залучення належного відповідача у справі, юрисдикційності спору, який, на її думку мав розглядатися за правилами КАС України та неправильного висновку по суті позовних вимог.
Тобто вказана касаційна скарга мала бути розглянута по суті, оскільки жодних перешкод для такого перегляду не встановлено у ЦПК України та не випливає і з судової практики чи необхідності захисту прав та інтересів осіб, що є учасниками справи.
Перегляд у касаційному порядку судових рішень, якими закінчено розгляд справи по суті не впливає на можливість перегляду у апеляційному порядку іншої апеляційної скарги на рішення, ухвалене судом першої інстанції.
Жодної заборони такого перегляду процесуальний закон не містить.
Вважаю, що висновок про неможливість касаційного перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанції у разі скасування ухвали апеляційного суду про закриття провадження у справі та направлення справи на новий апеляційний розгляд та не визначення подальшої долі касаційної скарги на зазначені судові рішення є таким, що не ґрунтується на вимогах чинного Цивільного процесуального кодексу.
Касаційна скарга уповноваженої особи Фонду мала бути розглянута по суті.
Навіть у разі, якщо у судовому засіданні касаційна скарга не може бути розглянута, необхідно визначити долю касаційної скарги та відкритого касаційного провадження і зробити висновок про його, як мінімум, зупинення, щоб дотриматися принципу правової визначеності та встановити послідовність дій суду касаційної інстанції щодо відкритого касаційного провадження.
Суддя О. М. Ситнік