АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/2037/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року, яке ухвалено суддею Тихомировим І.В. о 12 годині 31 хвилині у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про відібрання малолітньої дитини та визначення постійного місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_3 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 з жовтня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народилася дитина - син ОСОБА_4.

В грудні 2014 року у зв'язку з скрутним матеріальним становищем їх сім'ї, позивач була вимушена повернутися на роботу в КЗ «Нікопольський культурно-дозвіллєвий центр», а син, за спільною домовленістю з відповідачем та його батьками, залишився проживати в родині відповідача.

В квітні 2016 року сторони припинили шлюбні відносини та з того часу проживають окремо.

З травня 2016 року малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає в сім'ї ОСОБА_4. Позивач кожного дня відвідувала дитину, проводила з сином всі вихідні дні та щомісячно надавала кошти на його утримання в сумі 1000,00 грн.

Згодом відповідач та його сім'я почали чинити їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, не дозволяли приходити в їх дім, а спілкуватися з дитиною можна було лише на вулиці та під наглядом.

14 лютого 2017 року позивач звернулася з відповідними заявами до Нікопольської місцевої прокуратури та Нікопольського відділу поліції з приводу незаконного утримування малолітнього ОСОБА_4, однак належного досудового розслідування не було проведено.

26 лютого 2017 року, під час чергової прогулянки з сином, позивач забрала сина на постійне проживання до себе до дому за адресою: АДРЕСА_2, де вона машкає разом зі своєю матір'ю.

13 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_2, під час її прогулянки з сином, схопив дитину та разом з сином сів до автомобілю, який швидко до них під'їхав, тобто фактично викрав у позивача малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вважає, що малолітній ОСОБА_4 повинен проживати разом з нею, з тих підстав, що вона має постійний заробіток, може забезпечити йому належні умови для проживання та розвитку. Вважає, що перебування сина в сім'ї відповідача негативно впливає на його виховання та психологічний стан здоров'я. До того ж відповідач не має стабільного доходу для матеріального забезпечення сина.

Враховуючи наведені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд відібрати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та визначити місце проживання малолітньої дитини з матір'ю за адресою її місця проживання.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позоом до ОСОБА_1 про визначення місця постійного проживання дитини.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 проживав із ОСОБА_1 та вони мають спільного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

В квітні 2016 року, після припинення шлюбних відносин, між ним та ОСОБА_1 було досягнуто згоди, що малолітній ОСОБА_4 залишиться проживати в його сім'ї, до того часу, поки ОСОБА_1 на знайде житло з належними умовами для проживання дитини.

26 лютого 2017 року ОСОБА_1 забрала дитину та не надавала йому можливості бачитися з сином до березня 2017 року.

На думку ОСОБА_2, мати дитини - ОСОБА_1 належним чином не піклується про стан здоров'я сина, та на зауваження з цього приводу вела себе агресивно, відмовлялася від будь-якої допомоги з його боку, тому, з огляду на її поведінку та на затяжну хворобу сина, 13 квітня 2017 року ОСОБА_2 вирішив повернути дитину до себе для подальшого лікування.

ОСОБА_2 вважає що дитина повинна лишитися разом з ним, оскільки в будинку, в якому він проживає разом з батьками, створені всі належні умови для проживання дитини та його належного виховання. Він є фізичною особою-підприємцем, отримує стабільний дохід та має можливість утримувати дитину та забезпечити їй всі умови для розвитку та комфортного проживання, тоді як ОСОБА_1 не може забезпечити синові належні умови для проживання.

Посилаючись на викладене, просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним - батьком, за його місцем проживання.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3

Малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, передано матері ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою цього ж суду від 11 січня 2018 року залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_2 пр. перегляд заочного рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне та необ'єктивне з'ясування судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, які суд вважав встановленими. Зокрема, ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду не відповідає інтересам дитини та судом не було взято до уваги те, що він має можливість забезпечити належний рівень виховання та розвитку сина, тоді як ОСОБА_1 навіть не може забезпечити належні санітарно-гігієнічні умови для проживання сина. При цьому, ОСОБА_2 наголошує на тому, що ОСОБА_1 проживає у будинку 1917 року побудови, з житловою площею 15,5 кв.м., на якій зареєстровано та проживають три дорослі різностатеві особи, а власником цього будинку є ОСОБА_5, яка померла 20 років тому і до цього часу спадщину після неї ніхто не прийняв. Також, відповідач акцентує увагу суду й на тому факті, що навіть один із членів комісії відмовився підписувати Акт обстеження житлово-побутових умов позивача.

Відповідач вважає, що висновки суду про встановлення факту самочинної зміни місця проживання дитини з його боку не відповідають дійсності, оскільки дитина з двомісячного віку проживала саме з батьком і лише 1,5 місяців зі своєю матір'ю. Пояснення ж третьої особи щодо розвитку у дитини мовних вад, на думку відповідача, взагалі не повинні були прийматися судом до уваги, оскільки ця особа не мала права посилатися на неперевірені обставини та не є фахівцем у цій області медицини.

Також, відповідач вважає, що рішення суду забезпечує найкращі інтереси позивача ОСОБА_1, однак, жодним чином, не захищає інтереси малолітньої дитини, вважаючи, що найкращі умови для проживання та розвитку дитини можуть бути забезпечені саме ним.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що він звертався до Уповноваженого представника з прав дотримання прав дитини щодо оскарження незаконних висновків Служби у справах дітей, якою було застосовано Декларацію прав дитини, яка не є для України міжнародним документом, у зв'язку з чим просив суд відкласти судове засідання. Натомість, суд не врахував цих обставин та ухвалив по справі заочне рішення, а при розгляді заяви відповідача про перегляд заочного рішення послався на те, що підстави для його перегляду відсутні, а тому відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду від 11 січня 2018 року, як незаконну.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, представника третьої особи Виконавчого комітету Нікопольської міської ради - Головного спеціаліста служби у справах дітей Філяровську О.П., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2013 року по квітень 2016 року та мають спільного малолітнього сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

З квітня 2016 року малолітній ОСОБА_9 проживав з батьком ОСОБА_2

З 26 лютого 2017 по 13 квітня 2017 року малолітній ОСОБА_9 проживав з матір'ю ОСОБА_10, яка влаштувала дитину в Комунальний екологічний дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 53 «Золотий півник» (а.с. 74).

13 квітня 2017 року ОСОБА_2, без узгодження з ОСОБА_10, забрав малолітнього сина ОСОБА_11 до себе, де той і проживає до цього часу. За час проживання з батьком, малолітній ОСОБА_9 не відвідує дитячий садок (а.с. 166).

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 615 від 25 жовтня 2017 року затверджено висновок про визначення місця проживання дитини з матір'ю - ОСОБА_1 (а.с.160, 161).

Суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність в інтересах дитини визначити місце його проживання з матір'ю - ОСОБА_1, яка створила для цього необхідні умови.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 161 СК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року

Із змісту ч. 4 ст. 19 СК України випливає, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування надає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

На переконання колегія суддів, судом першої інстанції вірно встановлено, що проживання малолітньої дитини з матір'ю відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 має стабільний самостійний дохід та, на час розгляду справи судом першої інстанції, працювала на посаді головного режисера КЗ «Нікопольський культурно - дозвіллєвий центр». З місця роботи та місця проживання має позитивні характеристики (а.с.14). На обліку щодо стану здоров'я, який би перешкоджав їй виховувати дитину не перебуває.

Житлово-побутові умови за адресою: АДРЕСА_3, відповідають необхідним санітарно-гігієнічним нормам. Для розвитку та виховання дитини відповідного віку створені необхідні умови.

Спеціалістами Служби у справах дітей Нікопольської міської ради родина неодноразово відвідувалась за зазначеною адресою та встановлено, що житлово-побутові умови не несуть загрози для життя та здоров'я дитини (а.с.162,162).

Відповідач ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_11 проживає в АДРЕСА_4, який належить його батькові. Житлово-побутові умови в будинку відповідають санітарно-гігієнічним нормам, для розвитку та виховання дитини створені всі необхідні умови.

ОСОБА_2 також має самостійний дохід, зареєстрований як фізична особа-підприємець з 18 травня 2017 року (а.с.183).

На час розгляду справи апеляційним судом, ОСОБА_1 змінила місце роботи (з 06 серпня 2018 року працює в ТОВ «НІКА-КАРАТ» з щомісячною заробітною платою 3750,00 грн.) та місце проживання.

За дорученням суду апеляційної інстанції, спеціалістами Служби у справах дітей виконавчого комітету Нікопольської міської ради було обстежено умови проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 та з'ясовано, що для виховання, розвитку та проживання дитини створено належні умови.

Отже, сторони по справі, кожен окремо, забезпечили належні умови для проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мають стабільний дохід та відповідально ставляться до своїх батьківських обов'язків, забезпечуючи дитині належний рівень життя та виховання для його гармонійного розвитку.

Разом з тим, за період проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір'ю, дитина відвідувала Комунальний дошкільний екологічний навчальний заклад (ясла-садок) «Золотий півник», тоді як під час проживання з батьком дитина не відвідувала дитячий садок (а.с. 166).

Також, рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 615 від 25 жовтня 2017 року затверджено висновок про визначення місця проживання дитини з матір'ю - ОСОБА_1 (а.с.160, 161).

За рівних матеріально побутових умов, створених кожною із сторін для їх сина ОСОБА_11, однакового ставлення до виконання свої батьківських обов'язків і дитини, з невеликим наданням переваги матері враховуючи її прагнення до якнайкращої соціальної адаптації дитини та її розвитку у колективі однолітків, та з урахуванням віку дитини і висновку компетентного органу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в інтересах дитини буде визначено місце його проживання з матір'ю - ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_1 належних житлово-побутових умов для виховання та розвитку дитини є необґрунтованими та спростовуються вищевикладеним.

Не можна погодитись й з доводами апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку щодо самостійної зміни ОСОБА_2 місця проживання дитини, адже навіть у зустрічному позові останній зазначав про те, що у квітні 2017 року він забрав сина від матері, а той факт, що до лютого 2017 року дитина проживала з батьком, не спростовує самовільної зміни місця проживання дитини у квітні 2017 року.

Визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суд надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що рішення суду забезпечує у першу чергу інтереси ОСОБА_1 є надуманими та необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_2 відносно того, що дитина проживає разом з ним, не є об'єктивною підставою для висновку, що зміна місця проживання може загрожувати дитині психологічною або фізичною небезпекою.

Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги щодо звернення ОСОБА_2 до Уповноваженого представника з прав дотримання прав дитини щодо оскарження незаконних висновків Служби у справах дітей, оскільки таке звернення не має правового значення для вирішення даної справи, адже надання оцінки висновку органу опіки та піклування вимогам Закону входить саме до компетенції суду та дане питання суд вирішує під час ухвалення рішення у справі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, ухвалюючи рішення по справі, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що діючим законодавством передбачено визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини із зазначенням конкретного місця проживання (адреси) батьків, а тому колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, шляхом виключення з резолютивної частини рішення суду посилання на адресу реєстрації відповідача та вважає за необхідне викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1 за її місцем проживання».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року - змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1 за її місцем проживання».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 03 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: