Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року Бабушкінськийрайонний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Шевцової Т.В.

при секретарі Тиханській О.О.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, третя особа Шевченківська районна у місті Дніпрі рада про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення змін до запису в трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просила скасувати наказ №62-к від 24.06.2014 року про її звільнення з роботи за ст.28 КЗпП України як незаконний; поновити її на посаді фахівця з соціальної роботи Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради; стягнути з Відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 24 червня 2014 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Відповідача на її користь завдану їй моральну шкоду у сумі 5 000 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 18.03.2014 року її було прийнято на посаду фахівця з соціальної роботи до Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради з випробуванням в 1 місяць. 04.04.2014 року вона захворіла і в подальшому лікувалася стаціонарно за місцем свого проживання в КЗ «Павлоградському пологовому будинку» ДОР. Лікування продовжувалось до 25.04.2014 року, до роботи була виписана 26.04.2012 року. У звязку з погіршенням стану її здоровя вона була направлена на лікування в КЗ «Дніпропетровську міську клінічну лікарню №9» ДОР - де знаходилася з 28.04.2014 року по 05.05.2014 року. Під час лікування вона була ознайомлена з наказом №47-к від 18.04.2014 року, де було зазначено, що термін випробування їй продовжено на 14 днів, з дня виходу на роботу. Однак копію наказу вона не отримала. У звязку з тим, що стан її здоровя не покращився вона була змушена лікуватися амбулаторно за місцем свого проживання з 06.05.2014 року по 28.05.2014 року. Відповідач під різними уловками декілька разів повертав їй лікаряні листи та не бажав розраховуватись з нею, взагалі не приймав до уваги те, що вона хворіє. 29.05.2014 року після виходу на роботу її офіційно було попереджено про те, що у звязку зі скороченням посад фахівців із соціальної роботи, на підставі Рішення ХХVІ сесії VI скликання Бабушкінської районної у місті ради від 07.05.2014 року №2 «Про скорочення посад фахівців із соціальної роботи Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради», наказу директора центру відповідно до ст.49-2 КЗпП України про те, що вона скорочена з 08.07.2014 року. Це попередження було нею підписано 29.05.2014 року.

Позивачка вважає, що Відповідач таким чином підтвердив той факт, що вона дійсно вже пройшла випробувальний термін і він попереджає її як постійного працівника про скорочення штату. Крім того, Відповідач навмисно порушує терміни попередження її про скорочення, оскільки у повідомленні зазначено: «ОСОБА_3 про скорочення посади та звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України «08» липня 2014 року», а ознайомили її з цим 29.05.2014 року.

Позивачка зазначає, що 30.05.2014 року їй знову стало зле і вона була змушена звернутися в лікарню в КЗ ДМКЛ №16 ДОР, де їй надали медичну допомогу. Вона знаходилася на стаціонарному лікуванні з 30.05.2014 року до 13.06.2014 року. 16.06.2014 року вийшовши на роботу її повідомили про продовження випробувального терміну до 24.06.2014 року і ознайомили її з наказом №56-к від 30.05.2014 року. 24.06.2014 року її звільнили із займаної посади як таку, що не пройшла випробування, у звязку з чим вважає такі дії відповідача незаконними. До того ж вона досі не отримала остаточний розрахунок і заборгованість по заробітній платі. Крім того їй не оплачені лікарняні листи в повному обсязі.

Вважає, що незаконними діями Відповідача їй була спричинена велика моральна шкода. Вона змушена була звертатися за допомогою до юристів, хвилюватися замість того щоб спокійно покращити стан здоровя. Вона до теперішнього часу не отримала остаточний розрахунок і заборгованість по заробітній платі. Крім того їй не оплачені лікарняні листи в повному обсязі. Завдану Відповідачем моральну шкоду вона оцінює в розмірі 5000 (пять) тисяч гривень.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлений про дату судового засідання належним чином. Надали суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та є такими, що задоволенню не підлягають в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

За змістом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 була прийнята на посаду фахівця із соціальної роботи відділу соціальної роботи Центру соціальних служб для сім і, дітей та молоді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради на підставі Наказу директора від 18 березня 2014 року за №41-к з випробувальним строком один місяць.

18 березня 2014 року ОСОБА_1 було ознайомлено із Посадовою інструкцією фахівця с соціальної роботи центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, про свідчить особистий підпис ОСОБА_1 та власноруч проставлена дата.

Пунктом 1.3. посадової інструкції зазначено, що фахівець - це особа, яка має вищу освіту за спеціальністю: соціальна робота, соціальна педагогіка, психологія, соціологія, чи іншими напрямами гуманітарної підготовки, яка пройшла підготовку за програмою, затвердженою Міністерством соціальної політики України, та здійснює практичну соціальну роботу з сімями з дітьми у громаді.

Пункт 1.8. Загальних положень вказує на необхідність наявності знань та основних принципів роботи на компютері.

18.03.2014 року ОСОБА_1 була ознайомлена із «Етичним кодексом спеціаліста із соціальної роботи» в пункті 1.3. якого зазначено, що спеціаліст з соціальної роботи є толерантними до клієнтів за будь-яких обставин, незалежно від їхнього способу життя.

З пояснень представника відповідача 05 квітня 2014 року ОСОБА_1 на роботу не вийшла.

Відповідно до Листа непрацездатності серії АГН№624376, виданого КЗ «Павлоградський пологовий будинок» ДОР, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 04 квітня 2014 року до 23 квітня 2014 року.

Наказом директора Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради від 18 квітня 2014 року за №47-к у звязку із хворобою ОСОБА_1 було продовжено термін випробування на 14 календарних днів. З наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 07 травня 2014 року після виходу на роботу.

Відповідно до Листа непрацездатності серії АГН№624402, виданого КЗ «Павлоградський пологовий будинок» ДОР, ОСОБА_1 перебувала на денному стаціонарному лікуванні з 24 квітня 2014 року до 25 квітня 2014 року. З 28 квітня 2014 року до 05 травня 2014 року ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №9» ДОР, що підтверджується Листом непрацездатності серії АГН№644105. З 06 травня 2014 року по 28 травня 2014 року ОСОБА_1 знаходилась на амбулаторному лікуванні в КЗ «Павлоградський пологовий будинок» ДОР, що підтверджується Листом непрацездатності серії АГН№624429.

Таким чином, ОСОБА_1 з дня, коли вона перебувала на роботі, а саме із 04 квітня 2014 року до 28 травня 2014 року не працювала у звязку із хворобою.

29 травня 2014 року позивачка вийшла на роботу, і цього ж дня було повторно повідомлено про не проходження навчання та про необхідність отримання свідоцтва за Програмою підготовки спеціалістів Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради, про що було зафіксовано протоколом бесіди від 29.05.2014р.

30 травня 2014 року ОСОБА_1 не вийшла на роботу, про причину відсутності керівництво центру не повідомила. Такі дані зафіксовано у відповідних актах від 30.05.2014 року та службовій записці начальника відділу соціальної роботи.

Відповідно до Листа непрацездатності серії АГН№434662, виданого КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №16» ДОР, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 30 травня 2014 року до 13 червня 2014 року.

Наказом директора центру від 30 травня 2014 року за №56-к у звязку із хворобою ОСОБА_1, їй було продовжено випробувальний термін на 11 днів, з наказом позивачка ознайомлена 16.06.2014 року.

За результатами випробування Наказом від 24 червня 2014 року за №62-к ОСОБА_1 було звільнено як таку, що не пройшла випробування на підставі ст..28 КЗпП. ОСОБА_1 було надано копію наказу та запропоновано отримати трудову книжку. Від ознайомлення з наказом ОСОБА_1 не відмовилась, однак відмовилась від підписання мотивуючи тим, що бажає звільнитись на підставі ст. 38 КЗпП України, про що було складено відповідний Акт.

Від отримання трудової книжки ОСОБА_1 також відмовилась, мотивуючи тим, що бажає звільнись на підставі ст.38 КЗпП України. Протягом 50 хвилин ОСОБА_1 розповідала про наявність тяжкої хвороби, про яку вона не повідомляла раніше та доводила, що в кодексі законів про працю є положення про звільнення особи на підставі стану здоровя, яким вона має право скористатись. Про відмову від отримання трудової книжки було складено відповідний акт від 24 червня 2014 року.

Відповідно до ст.26 КЗпП України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Відповідно до ст.ст.21,29 КЗпП України власник підприємства зобовязаний розяснити працівникові його права і обовязки та проінформувати під розписку про умови праці, ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, визначити працівникові робоче місце, проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини другої статті 28 КУпАП, у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Тобто при випробовуванні працівник вважається прийнятим на роботу, але з умовою, що укладений з ним трудовий договір буде розірвано, якщо він не витримає випробування. Тому розірвання відповідно до статті 28 КЗпП України трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу та даючи згоду на випробування фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято.

Таким чином, звільнення працівника під час терміну випробування не можна вважати таким, що проводиться лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

В період випробування працівник користується всіма трудовими правами і має обов'язки відповідно до законодавства про працю, угод, колективного і трудового договору. Тільки одна особливість є в його правовому становищі - у період випробування він може бути звільнений з роботи як такий, що не витримав випробування. Підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий, оскільки випробування встановлюється "з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається" (частина перша статті 26 КЗпП). Отже, звільнення за результатами випробування можливо, якщо буде встановлена невідповідність, як вона розуміється в пункті 2 статті 40 КЗпП.

Відповідно до пункту 2 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоровя.

З огляду на викладене, підґрунтям для звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов'язки або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності, підтверджені довідкою медико-соціальної експертної комісії.

Термін "невідповідність" означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на основі відповідних статей Кодексу законів про працю, а не за результатами випробування.

Роботодавець може подовжити випробувальний строк на кількість днів, протягом яких працівник був відсутній через хворобу (ч.3 ст.27 КЗпП). Утім це право роботодавця, а не його обовязок.

Відповідачем двічі було продовжено строк випробування позивача, про що видано відповідні накази про продовження випробувального строку. Тим самим відповідач надавав можливість позивачу пройти строк випробування та бути прийнятим на роботу на постійній основі.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про правомірність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади як таку, яка не пройшла випробування на підставі ст..28 КЗпП, а тому в задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу №62-к від 24.06.2014 року про звільнення позивача з роботи за ст.28 КЗпП України та поновлення її на посаді фахівця з соціальної роботи Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради слід відмовити.

Позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 24 червня 2014 року до дня поновлення на робот є похідними, а тому також задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог Позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України та передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зокрема, статтею 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року № 6-23цс12.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем не надано жодних доказів про завдання їй Відповідачем моральної шкоди, а відтак в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів із дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя Т.В.Шевцова