Справа № 463/4782/17
Провадження № 2/463/673/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

за участю секретаря судового засідання Попович Х.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та стягнення коштів, суд

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист прав споживача, який уточнив в процесі розгляду справи, просить стягнути з відповідача загальну суму боргу 9938,76 грн. та 200 000 грн. завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ним у ПАТ КБ «Приватбанк» були відкриті зарплатні картки №618022 на якій було 464 грн. та № 231557 на якій перебувало 4413 грн., які відповідач у звязку з заблокуванням рахунків, не давав змоги йому забрати з 01.07.2015 року, відмовлявся обслуговувати рахунок і видавати належні позивачеві грошові кошти. У звязку з цим просив стягнути з відповідача суму боргу 4877 грн., індекс інфляції у сумі 6037грн., 3% річних - 318 грн., 1950 грн. 20% упущеної вигоди, 3841 грн. пеня 3% на день від простроченої суми. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, вказав, що відповідачем 20.05.2018 року знято обмеження на обслуговування позивача у ПАТ «Приватбанк», надано доступ до програми Приват 24 та відкрито нову картку на яку 30.05.2018 року було повернуто кошти які він не міг зняти із своїх зарплатних карток з 01.07.2015 року, а саме 464 грн. 16 коп. та 4413 грн. 69 коп., тому в цій частині відмовився від позовних вимог. Просить стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 9938 грн. 76 коп., що складається з індексу інфляції у сумі 1744,39 грн., 3% річних 427 грн., 2845 грн. 35 коп. 20% річних упущеної вигоди, 4922,02 коп. - пеню 3% на день від простроченої суми та 200 000 грн. моральної шкоди. Вважає такі дії банку неправомірними, оскільки відповідно до положень чинного законодавства строк блокування коштів на рахунку не може перевищувати 5 робочих днів, вказаний строк перевищував цей термін, тому вважає позовні вимоги підставними. Крім цього вважає підставними заявлені вимоги про стягнення грошових коштів із відповідача, оскільки такий спосіб захисту порушеного права відповідає чинним положенням цивільного законодавства. Стягнення моральної шкоди обґрунтовує тим, що у нього 12.07.2015 року народилася дочка і щоб покрити свої витрати він був змушений позичити гроші під великі відсотки, відмовляти собі у необхідних речах, що порушує звичайний склад життя, в той час відповідач протиправно використовував його кошти, всупереч його волі, для отримання власного прибутку і збагачення. Своїми діями відповідач заподіяв йому душевних і психологічних страждань, принизив честь і гідність і ділову репутацію його та його сімї. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінює в 200 000 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, у вступному слові, позовні вимоги підтримав з мотивів викладених вище. Просив позов задоволити.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. Зазначає, що жодних доказів того, що зарплатні картки позивача були заблоковані останнім не представлено. Вказав, що строк дії картки №618022 становив до 07/16 року, а картки №231557 до 06/16, що свідчить про те, що позивач не мав можливості використовувати дані картки не через блокування таких банком, а через закінчення строку дії останніх. Оскільки в діях банку відсутні порушення умов договору про надання банківських послуг від 13.09.2013 року, заявлені позивачем вимоги жодним чином не доведено, тому вважає, що і підстави для їх задоволення відсутні. Просить також відмовити у стягненні моральної шкоди, яка оцінена позивачем у 200 000 грн., оскільки жодних доказів заподіяння такої позивачем надано не було.

Судом під час розгляду справи вчинено наступні процесуальні дії.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 09.10.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 22.01.2018 року провадження по справі зупинялося на час розгляду клопотання представника відповідача про відвід судді.

Ухвалою від 09.02.2018 року провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Інші процесуальні дії по справі не проводились.

Оцінивши зібрані по справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні з огляду з наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Підставою для звернення позивача до суду стало те, що останньому у ПАТ КБ «Приватбанк» було відкрито зарплатні картки №618022 на якій знаходилося 464 грн. та № 231557 на якій знаходилося 4413 грн., які відповідач 01.07.2015 року заблокував та лише 20.05.2018 року надав доступ до вище вказаних коштів. На підтвердження цього позивачем надано неодноразові звернення до відповідача з вимогами розблокувати вище вказані рахунки ( а.с.9-16), відповіді на звернення що надавалися відповідачем, а також анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» від 13.09.2013 року.( а.с.31).

Відповідач у поданому відзиві та письмових пояснення по суті позову ствердив, що дійсно такі рахунки були відкриті, однак на їх думку не заблоковані, а у звязку із закінченням строку дії карток позивач не мав змоги їх використовувати.

З врахуванням положень ст.81 ЦПК України, суд надає віри поясненням позивача про те, що ним було відкрито рахунки у ПАТ КБ «Приватбанк», та що такі були заблоковані, що стверджується його неодноразовими зверненнями до відповідача. Такі доводи відповідачем не спростовані жодним чином, однак саме вони є розпорядником такої інформації.

При цьому суд враховує, що у відповідях відповідача за зверненням позивача, які долучені позивачем до справи (а.с.10,11,13) банк визнає, що розглядав звернення позивача з приводу наявності обмежень в банківському обслуговуванні. Позивач долучив до матеріалів справи свої звернення від 13.08.2015 року та заяву від 13.08.2015 року (а.с.15,16), у яких він чітко просить надати інформацію про причини заблокування його карткових рахунків, які є предметом спору. Заперечуючи отримання цих звернень з приводу блокування рахунків, представник відповідача посилається на те, що відповіді на звернення, які долучені позивачем до справи (а.с.10,11,13) стосуються інших його звернень, але такі звернення не долучив. Окрім того, з пояснень позивача (а.с.14), які він надавав на вимогу керівництва ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що після того, як було заблоковані його карткові рахунки він телефонував за номером 3700 і вимагав пояснити причини блокування карткових рахунків. При цьому йому пояснили, що це повязано із ТОВ «Трансгарантмаркет», яке нібито має відношення до шахрайських дій і тому йому заблоковано картки, але його особисті рахунки жодного відношення до цього товариства не мали.

Статтею 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок відкритий клієнтові ( володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Дійсно, п.1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанком, які становлять собою умови договору про відкриття карткового рахунку укладеного між сторонами, відповідачу надано право у разі порушення власником або довіреною особою вимог чинного законодавства України та/або умов Договору та/або у разі виникнення овердрафта, призупинити розрахунки за карткою (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень та/або відмовити від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин), а також вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у цілому або у визначеній Банком частці у разі невиконання власником та/або довіреною особою власника своїх боргових зобов'язань та інших зобов'язань за Договором. Також п.1.1.3.2.14 Банку надано право відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання Банку для проведення незаконних операцій.

В той же час, п.1.1.3.1.2 Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанком, Банк зобовязаний обслуговувати картрахунки у порядку та на умовах, передбачених Договором, правилами Міжнародних платіжних систем, за якими обслуговуються картки, чинним законодавством.

Також, статтею 1074 ЦК України, визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

З наведених вище правових норм убачається, що дійсно ПАТ КБ «ПриватБанк» будучи суб'єктом первинного фінансового моніторингу та виявивши факти здійснення фінансових операцій, в тому числі щодо руху коштів по картковому рахунку позивача, які містили ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 Закону №1702-VII , та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, вправі був здійснити зупинення фінансових операцій по цьому картковому рахунку лише на два робочих дні з подальшим повідомленням про вказані обставини спеціального уповноваженого органу, яким є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, який в свою чергу вправі був прийняти рішення про подальше зупинення фінансових операцій на строк до п'яти робочих днів. При цьому доводи представника відповідача про те, що позивач сам не міг отримати кошти т.я. в 2016 році закінчилася дія його карток є непереконливими, оскільки з долучених доказів вбачається, що спір з приводу користування коштами позивача на його карткових рахунка виник в 2015 році.

Ч.3 ст.1068 ЦК України передбачено, що банк зобовязаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

При цьому суд враховує, що статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до Протоколу № 1до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У Рішенні по справі «ALIЉIЖ ТА ІНШІ ПРОТИ БОСНІЇ І ГЕРЦЕГОВИНИ, ХОРВАТІЇ, СЕРБІЇ, СЛОВЕНІЇ ТА КОЛИШНЬОЇ ЮГОСЛАВСЬКОЇ РЕСПУБЛІКИ МАКЕДОНІЯ» (Заява № 60642/08), Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 - це вимога законності. Друге речення абзацу першого дозволяє позбавлення майна «відповідно до умов, передбачених законом», а абзац другий визнає, що держави мають право контролювати володіння майном шляхом прийняття «законів». Крім того, принцип верховенства права - один з фундаментальних принципів демократичного суспільства - стосується всіх статей Конвенції. Принцип законності також передбачає, що застосовні положення національного законодавства повинні бути достатньо доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні (там само, § 147, з подальшими посиланнями).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач мав право лише у відповідності до вимог частин 1 та 2 статті 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, призупинити видаткову операцію по коштах лише на термін до 2 днів, а спеціальний уповноважений орган додатково на строк до п'яти робочих днів.

Однак, як встановлено судом відповідач здійснивши зупинення фінансових операцій по картковому рахунку позивача 01.07.2015 року, через два робочих дні не відновив такі операції позивачу, до 20.05.2018 року не повертав належні йому грошові кошти. Фактично в такий спосіб відповідач протиправно позбавив власності позивача без рішення суду, утримував його майно і блокував повернення коштів, незважаючи на неодноразово подані позивачем заяви.

Одночасно суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо правомірності його дій в частині зупинення фінансових операцій, оскільки строк дії картки позивача закінчився, оскільки позивач не міг користуватися своїми коштами, внаслідок блокування карток ще з 01.07.2015 року за рік до закінчення строку дії карток. Окрім того, після закінчення строку дії карток, жодних повідомлень позивачу про необхідність здійснити заміну карток у банку, щоб отримати гроші, відповідач позивачу не направляв. Такі були розблоковані і позивач здійснив заміну карток та отримав кошти вже в процесі розгляду справи, у звязку із чим зменшив свої позовні вимоги.

З врахуванням уточнених позовних вимог позивач просить стягнути на його користь суму 9938 грн. 76 коп., що складається індекс інфляції у сумі 1744,39 грн., 3% річних 427 грн., 2845 грн. 35 коп. 20% річних упущеної вигоди, 4922,02 коп. пеню 3% на день від простроченої суми та 200 000 грн. моральної шкоди.

Вирішуючи питання про законність вимог позивача, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання та згідно розрахунку позивача становлять за період з 01.07.2015 року до 30.05.2018 року - 427 грн., що підлягає стягненню з відповідача.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Як вбачається з розрахунку наданого позивачем, якому суд надає віри, період розрахунку складає з 01.07.2015 року по 30.05.2018 року, інфляційне збільшення боргу складає 1744,39 грн., які підлягають до стягнення з відповідача.

Щодо вимог про стягнення 2845 грн. 35 коп. 20 % річних упущеної вигоди, 4922,02 коп., як пеню 3% на день від простроченої суми та 200 000 грн. моральної шкоди суд в задоволенні таких відмовляє з наступних підстав.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 4922 грн. 02 коп. як пеню 3% на день від простроченої суми на підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» яка встановлює, що у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захистправ споживачів» на спірні правовідносин.

Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15.

Вивчивши розрахунок пені наданий позивачем судом встановлено, що такий здійснено позивачем з привязкою до ставки НБУ та кількості днів у періоді, що суперечить вимогам закону, який встановлює, що пеня визначається в розмірі 3 % вартості послуги з 01.07.2015 року по 30.05.2018 рік. Враховуючи, що розрахунок, що проведений позивачем не відповідає вимогам закону, а суд не може самостійно розрахувати пеню, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог про стягнення 4922,02 грн., як пені 3% на день від простроченої суми задоволенню не підлягають.

Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, зокрема збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Щодо вимог про стягнення 2845 грн. 35 коп., як 20% річних упущеної вигоди, суд виходить із наступних обставин. Сам позивач не наводить жодного розрахунку упущеної вигоди. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів того, що він реально міг отримати доходи на суму 2845.35 грн. Доводи про те, що він міг покласти такі кошти на рахунок і отримати прибуток від відсотків, не можуть свідчити про упущену вигоду, оскільки є припущенням позивача. Тому суд у задоволенні таких відмовляє.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне.

Згідно з п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода підлягає відшкодуванню коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено

нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної , при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів» чи інших законів, що

регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної

(немайнової) шкоди.

Судом з наданих доказів встановлено, що укладений між сторонами договір не передбачав відшкодування моральної шкоди, а положення Закону України «Про захист прав споживачів», що передбачають відшкодування моральної шкоди на вимоги позивача не поширюються.

Крім цього відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Враховуючи, що позивач не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок незаконних дій відповідача, а також наявності причинного зв'язку між діями заподіювача та спричиненою шкодою, а тому в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Враховуючи часткове задоволення позову суд, керуючись положенням п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, вважає, що з відповідача на користь держави слід стягнути 704 грн. 80 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 ( 79000, м.Львів, пл.Соборна, 5 кімната,42) до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( 01001, м.Київ, вул.Грушевського,1д, ) про захист прав споживача та стягнення коштів задоволити частково.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( 01001, м.Київ, вул.Грушевського,1д, )на користь ОСОБА_1 ( 79000, м.Львів, пл.Соборна, 5 кімната,42) 1744 ( одна тисяча сімсот сорок чотири гривні тридцять девять копійок) індексу інфляції та 427 ( чотириста двадцять сім гривень) 3 % річних.

В задоволенні решти вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( 01001, м.Київ, вул.Грушевського,1д, )на користь держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Апеляційного суду Львівської області або через місцевий суд до Апеляційного суду Львівської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення суду 04 вересня 2018 року.

Суддя: Гирич С. В.