Справа № 323/2195/17
Провадження № 2/323/41/18
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

28.08.2018 року м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі судді Плечищевої О.В., при секретарі Свириденко О.С. за участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ТОВ «Преображенське», третя особа: Реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання безвідкличної довіреності та додаткової угоди до договору оренди землі недійсними та усунення перешкод у здійсненні права користування майном,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,8808 га, кадастровий номер :01:001:0020, яка розташована на території Преображенської громади Оріхівського району Запорізької області, право власності на яку підтверджено Державним актом серії ЗП № 093278 від 10.02.2006 року.

В 2006 році між ним та ТОВ «Агрофірма Єгорівка- 2006», правонаступник ТОВ «Преображенське», було укладено договір оренди земельної ділянки № 812 строком на 10 років, який не містив жодних додатків та не був зареєстрований відповідно до діючого законодавства в державних органах влади.

В 2009 році позивач опинився в скрутному матеріальному становищі, терміново були потрібні кошти, сума яких значно перевищувала його доходи. Він звернувся до ТОВ «Преображенське», яке орендує його земельну ділянку з проханням видати наперед належну йому згідно договору орендну плату.

Директор ТОВ «Преображенське» погодився видати орендну плату в сумі, яка значно перевищувала ту, яку він просив. В обмін на кошти він повинен був скласти на ім.»я директора чи то розписку чи то довіреність, яка, як його запевнили, не буде мати негативних для нього наслідків. У березні 2009 року його та інших пайовиків ТОВ «Преображенське» відвезли до Гуляйпільської державної нотаріальної контори, де нотаріус надала йому вже готовий документ, нічого не розясняючи, вказала, де поставити свій підпис. Після підписання цього документу йому було видано обіцяну суму орендної плати.

Знаючи, що укладений договір між ним та ТОВ «Преображенське» оренди земельної ділянки припинив свою дію, жодних нових договорів з відповідачем ним не укладалося та не підписувалося, в 2016 році позивач вирішив укласти новий договір з іншим орендарем, звернувшись до ТОВ «Преображенське» щодо врегулювання правовідносин стосовно оренди своєї земельної ділянки, однак там повідомили, що ним у 2009 році було видано довіреність на ім.»я ОСОБА_4 та надали можливість ознайомитися з її змістом. З пояснень працівників ТОВ «Преображенське» та з тексту довіреності йому стало відомо про те, що вона видана строком на 30 років і є безвідкличною. Також позивачу стало відомо, що на підставі зазначеної довіреності 01.02.2016 року було укладено додаткову угоду б/н до договору оренди земельної ділянки від 27.12.2006 року з ТОВ «Преображенське», згідно якої строк оренди подовжено на 49 років та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2016 року. При цьому його не ознайомили ні з текстом договору, ні договір надано не було.

Зазначені факти обурили позивача, адже ОСОБА_4 скориставшись його скрутним становищем та похилим віком, шляхом обману змусив підписати довіреність, не давши змоги ознайомитися з її змістом. Зазначеною довіреністю ОСОБА_4 підписав додаткову угоду « 1 від 01.02.2016 року до договору оренди землі від 27.12.2006 року та набув право здавати в оренду належну йому земельну ділянку, визначати на власний розсуд, не ставивши його до відома, про умови, строк та суму орендної плати, а також отримувати від його імені належну орендну плату за користування його земельною ділянкою у будь-яких формах, передбачених договором оренди, тобто фактично заволодів його землею, не сплачуючи йому орендну плату.

Вказана довіреність скасована позивачем 05.10.2016 року. Позивач вважає, що довіреність, видана від його імені на ім.»я ОСОБА_4 суперечить вимогам чинного законодавства України, є недійсною, на підставі якої була укладена додаткова угода від 01.02.2016 року до договору оренди землі від 27.12.2006 року.

Позивач прохає визнати недійсною довіреність, видану 18.03.2009 року, видану від його імені на ім.»я ОСОБА_4, посвідчену державним нотаріусом, з моменту видачі та посвідчення та застосувати наслідки недійсності правочину.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримують в повному обсязі, прохають позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився по невідомим суду причинам, про день та час слухання справи був повідомлений в установлений законодавством спосіб.

Представник відповідача ТОВ «Преображенське» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та прохає в задоволені позову відмовити повністю.

Представники третіх сторін в судове засідання не зявилися, до суду надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, прохають відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши позивача, його представника, представника відповідача ТОВ «Преображенське», вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності земельну ділянку, серії ЗП № 093278 від 10.02.2006 року, належить на праві власності земельна ділянка на території колишньої Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області площею 5,8808 га з кадастровим номером :01:001:0020, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (а.с.9-10).

На підставі Договору оренди землі № 139 від 17.01.2006 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Агрофірма Єгорівка -2006», зареєстрованого у Оріхівському районному відділі ЗРФ «Центр Державного земельного кадастру» 27.12.2006 року за № 812, вказана земельна ділянка була на десять років передана в оренду вказаному підприємству ( а.с.76-83).

18.03.2009 року ОСОБА_3 І.Г. надав довіреність на ім.»я ОСОБА_4 здавати в оренду належну йому на праві власності земельну ділянку, отримувати орендну плату на 30 років, яка була посвідчена нотаріусом Гуляйпільської нотаріальної контори Запорізької області (а.с.125), яка була скасована 05.10.2016 року на підставі зачви ОСОБА_3

01.02.2016 року була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 17.01.2006 року, зареєстрованому за № 812 від 27.12.2006 року між первісним орендарем ТОВ «Агрофірма Єгорівка 2006», новим орендарем ТОВ «Преображенське» в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4, діючого на підставі довіреності на 49 років, зареєстровано у відділі державної реєстрації Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за № 1705939 від 20.09.2016 року ( а.с.84-87).

Відповідно до видаткового касового ордеру ТОВ «Преображенське» 18.09.2016 року, оригінал якого був оглянуто в судовому засіданні, ОСОБА_3 отримав за оренду землі 15 000 гривень ( а.с.75).

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатність доказів визначено ч. 1 ст. 80 ЦПК України, а саме достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Також, статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України викладено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами 1, 3, 4, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи із змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК Україниправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У пункті 20 цієї постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

З аналізу наведеного положення закону можна зробити висновок, що довіритель при оскарженні правочину за цією підставою має довести наявність особистого інтересу представника під час укладення договору, при цьому такий інтерес має суперечити інтересу довірителя на вчинення відповідного правочину, зазначеного у довіреності.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що позивач на момент видачі спірної довіреності помилявся щодо юридичного значення та наслідків цієї юридичної дії. Позивач цією довіреністю уповноважив відповідача представляти його інтереси з питання оренди землі, надав йому право виконувати всі дії, повязані з цією довіреністю.

Судом встановлено, що спірну Додаткову угоду від 01.02.2016 року ОСОБА_4 укладав діючи від імені позивача ОСОБА_3 з одного боку, а від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» - ОСОБА_2

З моменту укладення договору оренди землі, додаткової угоди, позивач ні разу ні звертався до відповідача чи до суду стосовно правильності їх укладення, порушення відповідачем істотних умов договору, неналежне їх виконання, не висловлював претензій стосовно розміру та нарахування орендної плати чи інших умов, про визнання їх недійсними чи розірвання.

Таким чином, позивачем не було надано жодних доказів того, що відповідач вчинив правочин від його імені, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, не обґрунтував те, що договір оренди, додаткова угода укладені всупереч інтересу довірителя на вчинення відповідного правочину, зазначеного у довіреності.

Крім того позивачем, його представником, не надано суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 не отримував грошові кошти в рахунок оплати за орендну плату земельної ділянки від ТОВ «Преображенське», відповідно до касового ордеру, а також те, що в ньому стоїть не підпис позивача.

Отже доводи сторони позивача не отримали доказового підтвердження під час вирішення справи, а тому позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 79-81, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ТОВ «Преображенське», третя особа: Реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання безвідкличної довіреності та додаткової угоди до договору оренди землі недійсними та усунення перешкод у здійсненні права користування майном відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя : О.В.Плечищева