Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 489/3066/16-ц

провадження № 61-19403св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2016 року у складі судді Кокорєва В. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської областівід 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Данилової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними та визнання права власності, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_4. Після його смерті залишилося спадкове майно - автомобіль «Мазда-5», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. У встановлений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь дочки ОСОБА_2 25 листопада 2015 року державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області були видані ОСОБА_2 та матері спадкодавця ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частці вказаного транспортного засобу. Однак нотаріусом не було враховано, що ОСОБА_4 придбав автомобіль в період їх перебування у шлюбі, а тому це майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсними та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного транспортного засобу.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що хоча автомобіль і було придбано в період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у шлюбі, однак за кошти батька спадкодавця - ОСОБА_5 Оскільки спірний транспортний засіб придбаний не за спільні кошти подружжя та не в інтересах їх сім'ї, то відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської областівід 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилено. Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У березні 2017 року ОСОБА_1подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської областівід 08 лютого 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_1мотивована тим, що її померлий чоловік ОСОБА_4 придбав спірний автомобіль на підставі довідки-рахунку, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Легенда-Авто» (далі - ТОВ «Легенда-Авто»), та в подальшому зареєстрував за собою право власності на це майно в Регіональному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області. Транспортний засіб придбано під час перебування їх у шлюбі, тому це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки автомобіль не належав батькові спадкодавця, то суди безпідставно позбавили її права власності на 1/2 його частки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просила відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій правильно застосовані норми матеріального права. Спірний транспортний засіб був придбаний її чоловіком ОСОБА_5, тобто не за спільні кошти подружжя. Після смерті спадкодавця позивач не подавала нотаріусу письмової заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справу № 489/3066/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 24 листопада 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У липні 2015 року ОСОБА_1 подала до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області заяву про відмову від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 на користь їх дочки ОСОБА_2, а ОСОБА_5 (батько спадкодавця) - на користь ОСОБА_3 (матері спадкодавця).

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 за ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль «Мазда-5», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

25 листопада 2015 року державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області відповідачам були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частці вказаного транспортного засобу.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як на підставу задоволення своїх вимог про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 посилалася на те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном, оскільки був придбаний спадкодавцем під час їх перебування у шлюбі. У зв'язку з цим вона як дружина померлого ОСОБА_4 має право на 1/2 частку транспортного засобу.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя (його спадкоємців), який її спростовує.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судами також встановлено, що спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку серії ДДР № 678630, виданої 16 грудня 2008 року ТОВ «Легенда-Авто».

Повідомленням Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області підтверджується, що вказана довідка-рахунок знищена у зв'язку із закінченням терміну її зберігання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

14 грудня 2008 року між ТОВ «Легенда-Авто» та ОСОБА_5 (батьком спадкодавця) було укладено договір купівлі-продажу № L1412/277, за умовами якого товариство зобов'язалося поставити, а покупець прийняти автомобіль «Мазда-5» та оплатити його вартість у розмірі 175 800 грн.

Квитанціями від 14 і 16 грудня 2008 року та актом прийому-передачі від 16 грудня 2008 року підтверджується, що ОСОБА_5 здійснив оплату та прийняв вказаний транспортний засіб.

Встановивши, що автомобіль було придбано у період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у шлюбі, однак за кошти батька спадкодавця - ОСОБА_5, тобто не за спільні кошти подружжя, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані по суті судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на те, що спадкодавець придбав автомобіль на підставі довідки-рахунку, а також на те, що транспортний засіб придбано під час перебування їх у шлюбі, тому це майно є об'єктом спільної сумісної власності, не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що джерелом набуття спірного майна не були спільні кошти подружжя.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської областівід 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик