Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 464/9747/15-ц

провадження № 61-3515 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2016 року у складі судді Теслюка Д. Ю. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору дарування дійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 07 червня 1997 року між ним та відповідачами в простій письмовій формі було укладено договір дарування йому валютних цінностей, а саме 11 тис. доларів США. Про укладення та виконання сторонами договору дарування ним складено відповідну розписку про одержання валютних цінностей, яку своїми підписами засвідчили і відповідачі, при цьому між сторонами було досягнуто згоди щодо нотаріального посвідчення договору дарування на першу вимогу однієї із сторін договору.

У жовтні 2014 року він вирішив нотаріально посвідчити вищевказаний договір дарування, який фактично було укладено і повністю виконано ним та відповідачами 07 червня 1997 року у день укладення договору, проте відповідачі відмовились від його нотаріального посвідчення.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати договір дарування 11 тис. доларів США, який 07 червня 1997 року укладено між ним та ОСОБА_5, ОСОБА_6 у простій письмовій формі, дійсним.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано дійсним договір дарування від 07 червня 1997 року, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 безоплатно передали у власність ОСОБА_4 11 тис. доларів США.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час передачі відповідачами позивачу у дарунок коштів, 07 червня 1997 року, договір дарування нотаріально не посвідчувався за згодою сторін, які не бажали нести значні фінансові витрати на вчинення вказаних нотаріальних дій. Позивач лише у жовтні-листопаді 2014 року звернувся до відповідачів з вимогою про нотаріальне посвідчення спірного договору дарування та отримав від останніх відмову. Тому права ОСОБА_4. підлягають захисту шляхом визнання дійсним договору дарування коштів від 07 червня 1997 року, укладеного між ним та відповідачами. Строк позовної давності позивачем не пропущено, відповідачі про його застосування не заявляли, оскільки спір щодо нотаріального посвідчення вказаного договору виник лише у 2014 році.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_7 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що між сторонами виконано договір дарування від 07 червня 1997 року, а вимога позивача до відповідачів, подана у 2014 році, про необхідність нотаріального посвідчення цього договору останніми відхилена. Положеннями ЦК України не передбаченого такого способу захисту порушеного права як зобов'язання фізичної особи укласти договір. Отже, оскільки можливість нотаріального посвідчення вказаного договору втрачена, тому порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання дійсним договору дарування коштів від 07 червня 1997 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач у спірному правочині є обдарованою особою, а не дарувальником, тому він не має права вимагати визнання такого договору дійсним, оскільки ніяких обов'язків не мав. Крім того, на розгляді у суді перебуває справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, тому останній з метою створення штучного доказу наявності у нього особистих коштів, які він витратив за час шлюбу на реконструкцію будинку, звернувся з цим позовом до суду про визнання дійсним договору дарування майнових цінностей. Судом першої інстанції розглянуто справу без її участі, тому вона, хоча і залучена третьою особою, була позбавлена можливості заявити про застосування строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 07 червня 1997 року між ОСОБА_4та ОСОБА_5, ОСОБА_6 у простій письмовій формі укладено договір дарування валютних цінностей, за умовами якого відповідачі подарували позивачу 11 тис. доларів США. Про укладення та виконання сторонами договору дарування ним складено відповідну розписку про одержання валютних цінностей, яку своїми підписами засвідчили і відповідачі (а.с. 4).

У жовтні 2014 року ОСОБА_4, який є обдарованою особою, вирішив нотаріально посвідчити вищевказаний договір, проте відповідачі відмовились від його нотаріального посвідчення, вважаючи його недоцільним.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР, тут і надалі, чинного на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з частиною першою статті 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування валютних цінностей не було нотаріально посвідчено.

Відповідно до статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання у цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом наведених норм процесуального права, статті 47 ЦК УРСР позивач має довести ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення угоди. При цьому ухилення - це умисні дії, направлені на невчинення своїх обов'язків.

Ураховуючи викладене, суди у порушення зазначених вище положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, статті 47 ЦК УРСР не звернули уваги на те, що відсутні докази умисного ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей.

При цьому у своєму письмовому поясненні суду (а.с. 15) відповідачі пояснили свої дії недоцільністю посвідчення договору. Тобто причини умисного ухилення не наведено і не зазначено, що їм перешкоджає оформити договір нотаріально.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що договір дарування валютних цінностей виконали саме відповідачі, саме вони за договором зобов'язались передати позивачу кошти. Проте позов про визнання договору дійсним відповідачі не пред'явили. У зв'язку з цим безпідставним є твердження позивача, як і висновки судів про те, що права позивача, як обдарованого, порушені.

Тобто за змістом статті 243 ЦК УРСР договір дарування є односторонньо-зобов'язуючим. При його укладенні лише в однієї сторони є обов'язки, дарувальника, а не обдарованого, яким є позивач.

Таким чином, суди у порушення зазначених вище положень закону фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановили, унаслідок чого дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 підлягають стягненню 267 (двісті шістдесят сім) грн 96 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги та 974 (дев'ятсот сімдесят чотири) грн 40 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання нею касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору дарування дійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4на користь ОСОБА_7 267 (двісті шістдесят сім) грн 96 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги та 974 (дев'ятсот сімдесят чотири) грн 40 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання нею касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк