ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Чернівці

Справа №720/1988/16

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар Костюк Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Припрутська сільська рада Новоселицького районного суду Чернівецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, інтереси якого представляє ОСОБА_4, на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року, (головуючий у 1-й інстанції Вівчар Г.А.),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Припрутська сільська рада Новоселицького районного суду Чернівецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 16 травня 2005 року є власником житлового будинку по АДРЕСА_1.

Крім неї в будинку за її згодою зареєстрований ОСОБА_3, але у ньому не проживає,чим перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися житловим будинком.

Згідно з уточненими позовними вимогами просила усунути перешкоди у користуванні спірним житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним будинком.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року позов задоволено.

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/146/18 Категорія 46

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком.

На вказане рішення суду ОСОБА_3, інтереси якого представляє ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивують тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження свого права власності на будинок, а договір купівлі-продажу житлового будинку, на який позивач посилається як на підставу набуття права, передбачає набуття та права власності на майно у майбутньому - з моменту завершення будівництва та державної реєстрації житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що на даний час не зроблено.

Крім того, судом не взято до уваги, що рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28.05.2008 року визнано недійсним зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 було зареєстровано та він набув право на проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 за відсутності достатніх правових підстав, а ОСОБА_2, як законний володілець будинку, в силу статті 396 ЦК України має право на захист цього права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, правильно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу права від 16 травня

2005 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 право власності, яке виникне з моменту завершення будівництва і прийняття до експлуатації та державної реєстрації житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу ОСОБА_6 12 січня 2012 року зареєструвала шлюб у м. Бухарест, Румунія та змінила прізвище на ОСОБА_2.

Рішенням виконавчого комітету Припрутської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 10 серпня 2011 року на підставі заяви ОСОБА_5, який просив зареєструвати у спірному будинку його племінника ОСОБА_3, надано дозвіл на реєстрацію останнього в його господарстві по АДРЕСА_1.

Згідно листа Припрутської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 1 червня 2016 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але більше року на території села не проживає.

Об'єктом власності особи може бути зокрема житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У абзаці 2 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надані роз'яснення про те, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України).

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод убачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильними висновки суду про те, що реєстрація відповідача у житловому будинку, який належить позивачу, порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження власним майном.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_2 права власності на майно є безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Колегія суддів також відхиляє апеляційні доводи щодо наявності судового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу права власності.

Апеляційним судом приєднано до матеріалів справи рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року яким у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу права власності, яке виникне з моменту завершення будівництва, від 16 травня 2005 року, недійсним відмовлено.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, інтереси якого представляє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: