Провадження № 2/219/3325/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 грудня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі: головуючого судді Дубовика Р.Є., за участю секретаря судового засідання Азямова Є.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, просить визнати за позивачем право власності на житловий будинок № 5 провулок Сонячний, селище Миронівське в м. Дебальцеве Донецької області, посилаючись на те, що 21.07.2002 року помер ОСОБА_4, який 12.02.2001 року продав ОСОБА_1 житловий будинок № 5, розташований по провулку Сонячному у смт. Миронівське в м. Дебальцеве Донецької області. Відповідач по справі рідний син померлого та єдиний його спадкоємець за законом. Враховуючи, що у позивача по справі на теперішній час виникло бажання розпорядитися своєю власністю, а нерухомість була придбана шляхом укладення договору купівлі-продажу (біржового контракту) у товарній біржі «Нерухомість», оригінал якого відсутній, а правочин нотаріально не посвідчений, нотаріуси відмовляють ОСОБА_1 у вчиненні будь-яких нотаріальних дій, повязаних з відчуженням вказаного домоволодіння, з огляду на що вона звернулась до суду з зазначеною позовною заявою.
Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилась, її представником адвокатом ОСОБА_3 подано до суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за її та позивача відсутності.
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, надавши суду заяву, у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив справу розглянути за його відсутності.
Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають повному задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно договору купівлі-продажу від 12.02.2002 року, посвідченого Дебальцівською Товарною біржею «НЕРУХОМІСТЬ», ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 житловий будинок № 5 провулку Сонячному (кодишня назва вул. Піонерська, 6а) сел. Миронівський в місті Дебальцеве Донецької області житловою площею 42,70 кв.м з усіма господарськими та побутовими побудовами (а.с. 9).
Отримати дублікат вказаного договору позивач не має змоги, оскільки Дебальцівська Товарна біржа «НЕРУХОМІСТЬ» ліквідована.
При цьому, ОСОБА_4 помер 21.07.2002 року, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії І-НО № 620231 (а.с. 4).
Відповідно до п.п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, таким чином в при розгляді даної справи необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних відносин сторін.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХП від 10 грудня 1991 року біржовою угодою визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Разом з тим стосовно продажу деяких речей закон встановлює особливі правила. Законодавчими актами України встановлений спеціальний порядок придбання права власності громадянами на окремі види майна, зокрема, на житловий будинок.
Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (у редакції 1963 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати останню дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди у подальшому не вимагається. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності
Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що умови договору купівлі-продажу від 12.02.2001 року відповідають вимогам ст.ст. 224, 228 ЦК України (у редакції 1963 року), передбачених законом обмежень для його укладення не встановлено, вказана угода сторонами виконана повністю, крім її нотаріального оформлення, у зв'язку з чим вказаний договір купівлі-продажу підлягає визнанню дійсним. В свою чергу, оскільки позивач на теперішній час позбавлена можливості відновити оригінал правовстановлюючого документу (договору купівлі-продажу від 12.02.2001 року) на належне їй нерухоме майно, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), право власності на житловий будинок № 5, розташований по провулку Сонячному в селищі міського типу Миронівський Бахмутського району Донецької області.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Р.Є.Дубовик