Справа № 383/390/18
Номер провадження 2/383/238/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючої - судді Адаменко І.М.,

за участю секретаря судового засідання Одінцової Н.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу №383/390/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування реституції, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання недійсним Договору фінансового лізингу №02114 від 31.01.2018 року, укладеного між ним та відповідачем та просив стягнути з відповідача сплачені за договором кошти в розмірі 20000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.01.2018 року між сторонами укладений Договір фінансового лізингу №02114, предметом якого є надання Партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі Ravon R2 на суму 6702,13 доларів США, гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 189000 грн. На виконання умов договору позивач перерахував відповідачу 20000 грн. На думку позивача вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, договір містить несправедливі умови, що є порушенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». У договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження. При укладенні договору сторонами остаточно не визначено предмету лізингу, не погоджено графіку сплати лізингових платежів. Також, позивач зазначає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу вважається недійсним/нікчемним, оскільки його нотаріально не посвідчено, тобто вказаний правочин не вчинено у формі, встановленій законом.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.05.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.42-43).

В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечив (а.с.62).

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 52, 53, 60, 64), про причини неявки не повідомив. Заяв про можливість розгляду справи у його відсутність, відзиву на позов не надавав.

Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.01.2018 року між ТОВ «Сігма Автолізинг» в особі представника ОСОБА_2 як лізингодавцем та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем укладено договір фінансового лізингу №02114, предметом якого є транспортний засіб «Ravon R2 Comfort» (далі Договір).

Відповідно до умов пункту 8.2. Договору вартість предмету лізингу на момент укладання договору становить 6702,13 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 189000 грн.

На виконання вказаного Договору позивачем сплачено 20 000 грн авансовий платіж, що підтверджується копією квитанції №0.0.953053773.1 від 31.01.2018 року (а.с.22).

Судом встановлено, що Договір, окрім сплати позивачем вказаного авансового платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання в повному обсязі, зокрема подальша оплата позивачем не проводилася, транспортний засіб, що є предметом договору лізингоодержувачу не переданий.

Пунктом 9.1 Договору передбачено сплата комісії за організацію договору в розмірі 10% від вартості предмету лізингу, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Згідно з умовами Договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23% від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у Додатку №1 до даного договору (п.9.2).

Згідно з пунктом 12.1 Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1 договору, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або його частини авансових платежів, а 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із ч. 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» фінансовий лізинг є фінансовою послугою.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в ч. 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним, що передбачено ч. 4 ст.18 цього Закону.

У оспорюваному договорі вказано, що лізингоодержувач має право розірвати даний Договір за власним бажанням, однак в такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, в такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає (п. 12.1, п. 12.2 договору).

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень (п. 12.8, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (п. 3.4 договору).

При цьому, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 23% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у новому додатку №1 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати на момент отримання предмету лізингу та який є його невід'ємною частиною (п. 9.4 договору). У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та на момент передачі предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний здійснити одноразову доплату з таким розрахунком, щоб комісія за передачу предмета лізингу становила 3% відсотки від вартості предмета лізингу на момент його купівлі (п. 9.7 договору).

За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що пункти 12.1, 12.2, 12.8, 9.4, 9.7 договору фінансового лізингу підпадають під несправедливі умови, встановлені п. 4 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Вказаними нормами до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, зобов'язаний здійснення лізингоодержувача здійснювати одноразову доплату разі при зміні вартості предмета лізингу, щоб комісія за передачу предмета лізингу становила 3% відсотки від вартості предмета лізингу, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені у вказаних пунктах умови договору є несправедливими в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, п.1.1 укладеного між сторонами договору не містить індивідуальних ознак транспортного засобу, тому цей пункт договору суперечить вимогам ч.1 ст. 3, ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст. 184, ч.1 ст.682, ч.1 ст.767 ЦК України, оскільки не містить суттєвих умов договору та надає можливість ТОВ «Сігма Автолізінг» в односторонньому порядку змінювати комплектність автомобіля, що є несправедливим відповідно до п.12 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, укладаючи правочин, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, взагалі не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком №1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача.

Крім того, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми ЦК України, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то відповідно до ст.799 такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як встановлено судом, укладений між сторонами спірний договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до положень ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням встановлених судом обставин, відсутності нотаріального посвідчення спірного договору, включення до нього несправедливих умов, суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним підлягають задоволенню як і похідні від них вимоги про стягнення на виконання договору фінансового лізингу грошових коштів у сумі 20000 грн., що випливає із положень ст.216 ЦК України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 19.10.2016 року у справі №6-1551цс16.

Враховуючи задоволення позовних вимог та звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне в порядку ч.6 ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 409 грн. 60 коп., оскільки в позові одночасно заявлено дві самостійні вимоги - як майнову, так і немайнову, судовий збір за які сплачується окремо відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» (з розрахунку по 704,80 грн. за кожну вимогу відповідно).

На підставі ст.ст. 184, 203, 215, 216, 628, 682, 767, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування реституції - задовольнити повністю.

Договір фінансового лізингу № 02114 від 31.01.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» визнати недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 20 000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь держави судовий збір в сумі 1409,60 грн.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії ЕА № 539342, виданий Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області 15.12.1998 року, зареєстрована адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, п.і. 27244.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», , місцезнаходження: вул. Харківське шосе, будинок 182, м. Київ, п.і. 02121.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення (окрім відповідача).

У відповідності до п.п. 15.5) п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Бобринецький районний суд Кіровоградської області).

Заочне рішення може бути переглянуте Бобринецьким районним судом Кіровоградської області за заявою відповідача поданою протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 07.09.2018 року.

Суддя І.М. Адаменко