Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 146/1332/17-ц

провадження № 61-39805 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_6

відповідач - регіональна філія «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

представник відповідача - Слюсар МиколаМиколайович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року у складі судді Пилипчука О. В. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Денишенко Т. О., Матківської М. В.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - регіональна філія «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з травня 1993 року по вересень 2014 року він працював старшим стрілком 1-го Одеського загону воєнізованої охорони ст. Котовськ (відокремлена група ст. Вапнярка) Одеської залізниця.

Зазначав, що проживає та працював в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, яка відноситься до 4 зони посиленого радіоекологічного контролю, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У серпні 2014 року йому стало відомо, що з 2003 року йому було припинено доплату за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю, у зв'язку з чим у вересні 2014 року він звернувся із заявою до начальника Першого Одеського загону воєнізованої охорони із проханням вирішити питання про виплату щомісячної доплати за період з 2003 року в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Враховуючи те, що вказана заява залишилась без належного реагування, він змушений був у червні 2015 року звернутися до суду із позовом до державного підприємства «Одеська залізниця», треті особи: управління соціального захисту населення в Приморському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, управління праці та соціального захисту населення Томашпільської районної державної адміністрації Вінницької області, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії державного підприємства «Одеська залізниця» в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_4 щомісячної доплати за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю згідно статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов'язано державне підприємство «Одеська залізниця» нарахувати та виплатити ОСОБА_4 щомісячну доплату за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю згідно статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати за період з 12 вересня 2014 року до припинення права на такі виплати з урахуванням проведених виплат.

27 квітня 2016 року видано виконавчий лист для примусового виконання вищевказаного судового рішення.

18 листопада 2016 року старшим державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження.

13 вересня 2017 року на його картковий рахунок відповідачем перераховано 451 грн на виконання постанови Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року.

Таким чином, оскільки вищевказана постанова суду від 07 грудня 2015 року була виконана лише 13 вересня 2017 року, ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року по 13 вересня 2017 року, тобто з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передбачені статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» доплати до структури заробітної плати не входять, оскільки фінансуються за рахунок коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення та інших джерел, визначених законодавством, відповідно до Закону України «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення».

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що фінансування витрат, пов'язаних із реалізацією Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як гарантія соціального захисту громадян, здійснюється за рахунок державного бюджету. Тобто, виплати передбачені вищевказаним законом, є соціальною гарантією, а не заробітною платою. Отже, спірні виплати не входять в структуру заробітної плати, виплачуються за рахунок коштів державного бюджету, а не кошторису підприємства. Регіональна філія «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» не встановлює розмір спірних витрат, а лише проводить їх виплату. Оскільки вимоги заявлені позивачем лише до відповідача як роботодавця, тому стягнення спірних сум з відповідача є безпідставними.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначає, що закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що налети йому.

Вказує, що стаття 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» якраз і передбачає доплату громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, яка і є державною гарантією спрямованої на охорону здоров'я робітника, а тому невиплата йому при звільненні всіх сум, у тому числі і доплати за роботу в зоні радіоактивного забруднення, є порушенням трудового законодавства, зокрема статті 116 КЗпП України, а тому суди помилково відмовили у задоволенні позову.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що доплата, яку виплачувало підприємство, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є соціальною гарантією, яка фінансується за рахунок державного бюджету, а тому не входить до структури заробітної плати.

Доводи касаційної скарги про те, що підприємство під час звільнення не виплатило йому доплату за роботу в зоні радіоактивного забруднення, а тому він має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 вересня 2014 року по 13 вересня 2017 року, є безпідставними.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, і відповідно до статей 1, 2, 4, 21, 22 цього Закону заробітна плата є гарантованою винагородою працівнику за роботу, яку роботодавець виплачує на підставі трудового договору і джерелом оплати якої є дохід та інші кошти підприємства або бюджетні кошти, виділені з цією метою.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов'язаних із його реалізацією, здійснюється за рахунок державного бюджету.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 «Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлено порядок виплати доплат за роботу в зоні відчуження, згідно з яким нарахування й виплата доплат за роботу в зоні відчуження проводиться через управління праці та соціального захисту населення місцевих органів виконавчої влади (пункт 4).

Отже, передбачена статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» доплата є соціальною гарантією, виплата якої компенсується підприємствам, установам, організаціям управліннями праці та соціального захисту населення, і не входить до структури заробітної плати. Крім того, відповідач не встановлює розмір спірних витрат, а лише проводить їх виплату.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І.Гулько

Ю. В.Черняк