Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 635/7784/16-ц

провадження № 61-14707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Хорошевського О. М., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») про визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним та визнання недійсним договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 12 червня 2007 року між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі -

ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», укладено договір кредиту № 6/4/2007/840-К/411, згідно умов якого позивач отримав кредит в розмірі 18 000,00 доларів США з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 11 червня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,99 % річних.

Згідно пункту 1.2 кредитного договору, кредитний договір укладався за для купівлі житла для позивача та його і сім'ї.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору

12 червня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Надра» укладено договір іпотеки № 6/4/2007/980-І/413, а також договір поруки № 6/4/2007/840-П/412.

Відповідно до пункту 3.3.1 договору кредиту від 12 червня 2007 року

№ 6/4/2007/840-К/411 позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Згідно пункту 3.3.2 договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 213,16 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до одинадцятого числа поточного місяця. Згідно з умовами договору пункту 3.4 нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості.

Позивач зазначає, що відповідач не включив в договір істотні умови, які визначені в законодавстві, що регулює споживче кредитування, а також є обов'язковою умовою для споживчих кредитів, а саме графік погашення платежів. Таким чином, сторони не дійшли згоди щодо порядку зарахування платежів. Крім того, в договорі відсутня ще одна істотна умова щодо вартості кредиту, а саме: абсолютного значення подорожчання кредиту. Відповідач не попередив позивача про валютні ризики та включив до умов договору несправедливі умови.

За таких обставин ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 12 червня 2007 року № 6/4/2007/840-К/411, укладений між позивачем та відповідачем; визнати недійсним договір іпотеки від 12 червня 2007 року № 6/4/2007/980-І/413 укладений між позивачем та відповідачем та нотаріально посвідчений 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Колісник В. О., реєстровий

№ 750; визнати недійсним договір поруки від 12 червня 2007 року

№ 6/4/2007/840-П/412, укладений між позивачем та відповідачем.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 жовтня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 12 червня 2007 року

№ 6/4/2007/840-К/411, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ «Надра».

Визнано недійсним договір іпотеки від 12 червня 2007 року

№ 6/4/2007/980-І/413 укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ «Надра» та нотаріально посвідчений 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Колісник В. О., реєстровий

№ 750.

Визнано недійсним договір поруки від 12 червня 2007 року

№ 6/4/2007/840-П/412, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ «Надра».

Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» судовий збір у дохід держави в розмірі

4 800,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, посилаючись на статі 203, 236, 1054, 1055 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, частини другу, п?яту статті 11, статтю18 Закону України «Про захист прав споживачів»пункти 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від

10 травня 2007 року № 168, пункт 3.6 постанови НБУ від 10 липня 2007 року

№ 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», суд першої інстанції дійшов до висновку, що при укладанні кредитного договору не була докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, а в самому кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Позивачу не наддавалась письмова інформація передбачена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та про те, що він був повідомлений під час укладання кредитного договору про валютні ризики, які можуть мати місце під час виконання договору. Суд вважав, що умови договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків а погіршення становища споживача.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 жовтня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» судовий збір в розмірі 2 425,28 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Підписуючи кредитний договорі, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що , зростання курсу валюти до гривні не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

02 березня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року та залишити в силі рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт підписання кредитного договору не може бути визнано судом, як беззаперечну, а таку, що не підлягає доведенню обставину, щодо виконання відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів».

В порушення вимог пункту 2 Частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позичальнику, як споживачу. фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо обов'язку банка попереджати споживача про валютні ризики під час укладення кредитного договору.

У квітні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 червня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір кредиту за

№ 6/4/2007/840-К/411.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.4, 3.1 кредитного договору, банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі через касу банку на строк з 12 червня 2007 року по 11 липня 2027, у розмірі 18 000,00 доларів США на купівлю житлового будинку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,99 % річних. Відповідно до пункту 3.3.1 договору позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Згідно пункту 3.3.2. договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає

213,16 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до одинадцятого числа поточного місяця.

Відповідно до пункту 3.4 кредитного договору від 12 червня 2007 року

№ 6/4/2007/840-К/411, нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Пункт 3.5. кредитного договору передбачає також інші платежі для позичальника: за управління кредитом, витрати пов'язані з моніторингом та супроводом кредиту; пункт 4.3.12 встановлює, що при здійсненні дострокового погашення кредиту протягом перших двох років дії кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку комісію у розмірі 2 % від початкової суми кредиту.

Таким чином, договором встановлено порядок повернення кредиту, який містить детальний розпис сум повернення кредитних коштів та їх порядок сплати.

З метою належного виконання взятого на себе зобов'язання за кредитним договором, 12 червня 2007 року між ОСОБА_4 та відповідачем укладено договір поруки № 6/4/2007/840-П/412.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 червня 2007 року між позичальником та банком 12 червня 2007 року було укладено договір іпотеки № 6/4/2007/980-І/413, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колісник В. О., згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме, житловий будинок з надвірними будівлями по провулку Залізничний, 6, селище міського типу Коротич Харківського району Харківської області.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_4 по кредитному договору

від 12 червня 2007 року № 6/4/2007/840-К/411 позивачем було сплачено на користь відповідача - 20 568,78 доларів США, з них: тіло кредиту -

2 949, 21 доларів США, відсотків по кредиту - 17 619,04 доларів США, пеня по кредиту - 0,53 доларів США.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, окрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Отже, підписуючи кредитний договорі, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. ОСОБА_4 був ознайомлений з умовами кредитного договору та договору іпотеки, які узгоджені та підписані сторонами на кожній сторінці. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.

Підписавши вищезазначені оспорювані кредитні договори, отримавши кредити та використавши їх за цільовим призначенням, ОСОБА_4 тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що свідчить про погодження сторонами усіх умов договору.

Крім того, ОСОБА_4 не оспорював у суді факт підписання вищезазначених кредитних договорів на умовах, вказаних в цих договорах.

Твердження відповідача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права відповідача, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та графіку погашення заборгованості, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Посилання ОСОБА_4, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту йому не надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не є підставою для задоволення позову, оскільки суб'єкт господарювання відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Доводи заявника про те, що при укладенні кредитного договору позичальник не був попереджений про валютні ризики є необґрунтованими, оскільки укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим ОСОБА_4

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська