Справа № 139/410/18
Провадження № 22-ц/772/1761/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 рокуСправа № 139/410/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання : Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Лучинецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Тучинської Н. В., дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до Лучинецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов обґрунтовано тим, що 18 вересня 2006 року померла мати позивача ОСОБА_7. До складу спадщини після її смерті входила земельна ділянка площею 3,3291 га, що знаходиться на території Лучинецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_7 є її чоловік ОСОБА_4, син ОСОБА_5 та син ОСОБА_3

Зазначає, що 15 березня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову нотаріуса в прийомі заяви через пропущення строків для її подання.

Вказує, що він з обєктивних причин пропустив строк для прийняття спадщини, оскільки знаходився на лікуванні в Хмельницькій міській поліклініці № 4 в період з 15 березня 2007 року по 25 березня 2007 року.

Виходячи з наведеного, положень частини третьої статті 1272 ЦК України, ОСОБА_3 просив визначити додатковий строк у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_7, котра померла 18 вересня 2006 року.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини. Позивач не надав суду доказів поважності не звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до 15 березня 2007 року, а також відразу після припинення лікування і протягом одинадцяти років, тому позивачем не доведено обєктивних, непереборних, істотних труднощів, які унеможливили вчинення ним дій по поданні до нотаріуса заяви про прийняття спадщини після смерті матері.

Суд також зазначив, що надана позивачем довідка поліклініки № 4 м. Хмельницький, згідно якої з 15 до 25 березня 2007 року ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні, не містить необхідних реквізитів, номера, дати, діагнозу, підстави її видачі, а тому не є належним та достовірним доказом.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги довідку з лікарні про те, що він з 15 березня 2007 року по 25 березня 2007 року знаходився на лікуванні.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 в суді першої інстанції позов визнав та пояснив, що він у нотаріуса жодного разу не був та від спадщини не відмовлявся, а підпис на заяві про відмову від прийняття спадщини виконаний не ним. Судом першої інстанції не дано належної оцінки тій обставині, що відповідач ОСОБА_4 у судовому засідання пояснив, що справедливим було б розділити майно після смерті ОСОБА_7 між двома синами.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту восьмого пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що 18 вересня 2006 року в с. Лучинець Мурованокуриловецького району Вінницької області померла ОСОБА_7 (а.с. 7).

Відповідно до довідки Лучинецької сільської ради № 310 від 13 грудня 2017 та матеріалів спадкової справи Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори № 335/2006, зокрема, державного акта на право власності на землю (а.с. 50) слідує, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_8 входила, земельна ділянка № 181 на території Лучинецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області площею 3,3291 га.

Згідно з довідкою Лучинецької сільської ради № 310 від 13 грудня 2017 року на день смерті разом із спадкодавцем проживав та був зареєстрований лише її чоловік - відповідач за цим позовом ОСОБА_4 (а.с. 68).

Відповідно до матеріалів спадкової справи ОСОБА_4 13 грудня 2006 року подав до нотаріуса заяву про відмову від прийняття обовязкової частки у спадщині після смерті дружини (а.с. 42).

У справі також установлено, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті 18 вересня 2006 ОСОБА_7, подавши відповідну заяву до нотаріуса 13 грудня 2006 року (а.с. 38).

Інший спадкоємець за законом ОСОБА_3 до нотаріуса у визначені законом строки не звернувся.

14 червня 2007 року спадкоємцю першої черги за законом ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку № 181 площею 3,3291 га на території Лучинецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 61), на підставі якого 05 березня 2008 року відповідачу ОСОБА_5 було видано відповідний державний акт (а.с. 96).

Установлено, що ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини після смерті 18 вересня 2006 матері ОСОБА_7 звернувся до нотаріуса 15 березня 2018 року (а.с. 66).

Постановою державного нотаріуса Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори від 15 березня 2018 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії за № 116/02-31 у звязку з пропущенням ОСОБА_3 строків для прийняття спадщини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів поважності не звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до 15 березня 2007 року, а також відразу після припинення лікування і протягом одинадцяти років, відтак позивачем не доведено обєктивних, непереборних, істотних труднощів, які унеможливили вчинення ним дій по поданні до нотаріуса заяви про прийняття спадщини після смерті матері.

Зазначений висновок суду колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний правовий висновок зроблений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15.

Колегія суддів також зазначає, що не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. (Постанова ВС від 15 серпня 2018 року у справі № 234/9890/16-ц, провадження № 61-19998св18).

Апеляційний суд погоджується з доводами суду першої інстанції про недоведеність позивачем наявності у нього об'єктивних, непереборних, істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті спадкодавця, адже позивач не надав суду доказів поважності не звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до 15 березня 2007 року, а також під час лікування (яке було амбулаторне) та відразу після припинення лікування і протягом одинадцяти років, тому суд обґрунтовано відмовив в позові.

У постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 325/548/17-ц зазначено, що короткочасна хвороба як причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки сама по собі ця обставини без встановлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_4 в суді першої інстанції позов визнав та пояснив, що він у нотаріуса жодного разу не був та від спадщини не відмовлявся, а підпис на заяві про відмову від прийняття спадщини виконаний не ним, а також те, що справедливим було б розділити майно після смерті ОСОБА_7 між двома синами, колегія суддів не вважає такими, що дають правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції, так як ці доводи не впливають на правильність вирішення справи та є необґрунтовані.

Також колегія суддів зазначає, що належним відповідачем у даній категорії справи є спадкоємець, який прийняв спадщину, ОСОБА_5.

Пленум Верховного Суду України у розясненнях, викладених у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» звертає увагу судів на те, що відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За таких обставин, Лучинецька сільська рада Мурованокуриловецького району Вінницької області та ОСОБА_4 є неналежними відповідачами у даній справі, а тому позовні вимоги до них є необґрунтовані й з цих підстав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись підпунктом восьмим пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

ОСОБА_9 Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев

Повний текст постанови складено 06.09.2018 року.