Номер провадження: 22-ц/785/7849/18
Номер справи місцевого суду: 522/2347/15-ц
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника Управління споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР - Незгодюка В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Управління споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

встановив:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року у справі №522/2347/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року, а також постановою Верховного Суду від 11 вересня 2018 року було частково задоволено позов ОСОБА_4 до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (далі - ОМР), а саме:

визнано незаконним наказ Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМ № 50 від 31 грудня 2014 року - в частині звільнення ОСОБА_4 з посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень зі скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України з 05 січня 2015 року;

поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР;

стягнуто з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 73978,40 грн., з відрахуванням податків та обов'язкових платежів, які підлягають утриманню із заробітної плати;

стягнуто Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.;

стягнуто з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР на користь держави судовий збір в сумі 983, 38 грн. (т.1, а.с.192-194, 234-237, т.2, а.с.43-47).

28 грудня 2016 року Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР подало адресовану суду свою письмову заяву про роз'яснення вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року у справі № 522/2347/15-ц, в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР (т.1, а.с. 246-247).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2017 року заяву Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР про роз'яснення судового рішення було задоволено (т.1, а.с.263).

Роз'яснено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року у цивільній справі № 522/2347/15-ц за позовом ОСОБА_4 до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди наступним чином:

«якщо це рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР виконати неможливо внаслідок відсутності відділу дозволів та узгоджень, в якому працював позивач ОСОБА_4, та в якому згідно рішення суду, ОСОБА_4 поновлено на посаді провідного спеціаліста, то слід виходити з положень ст.240-1 КЗпП України».

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування зазначеної ухвали суду, посилаючись на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року є чітким і не підлягає роз'ясненню, а підлягає виконанню у встановленому законом порядку.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

В обґрунтування своєї заяви про роз'яснення судового рішення, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР посилалось на те, що на сьогодні в Управлінні відсутній відділ дозволів та узгоджень, в якому працював позивач ОСОБА_4, та в якому згідно рішення суду, позивача поновлено на посаді провідного спеціаліста.

Також заявник посилався на те, що відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу, а ст.ст. 22-30 цього Закону встановлений порядок проведення конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби.

Крім того, заявник вказував, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції міських рад належить затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Посилаючись на зазначені обставини, представник Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР вказав, що виконувати судове рішення, в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді, є неможливим, так як у відділі, як і в Управлінні не існує таких посад і вони не можуть бути створені за рішенням начальника Управління, оскільки на те в останнього не має відповідних повноважень. При цьому, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР не може діяти всупереч чинному законодавству про державну службу та службу в органах місцевого самоврядування.

Однак, з такими доводами Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР погодитись не можна, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 221 ЦК України, в редакції, яка була чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року за № 14, відповідно до статті 221 ЦПК роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

При таких обставинах, як випливає з наведених вище норм процесуального закону та судової практики, суд може роз'яснити рішення суду, якщо воно є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію, шляхом викладення більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Однак, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд фактично не роз'яснив рішення суду, яке відповідачу є незрозумілим, а фактично своїм судовим рішенням дозволив не застосовувати його під час виконавчого провадження державному виконавцю та не враховувати його, що свідчить про порушення судом вимог процесуального закону в частині роз'яснення рішення.

Тобто, суд фактично не роз'яснив рішення, а частково змінив його резолютивну частину, що є недопустимим.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступних обставин.

Так, як вбачається із рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2016 року, то частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що позивача ОСОБА_4 було звільнено не у зв'язку з ліквідацією підприємства, а у зв'язку зі скороченням штату.

Однак, суд роз'яснюючи вказане рішення суду, виходив і вимог, передбачених ст. 240-1 КЗпП України, якою передбачено виконання рішення суду у разі повної ліквідації підприємства, установи, організації, що в даному випадку не мало місця, оскільки юридична особа, в якій працював позивач - Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР, не ліквідовано і здійснює свою діяльність.

За змістом ст. 124 Конституції України та у відповідності до ст. 14 ЦПК України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 отримав виконавчий лист щодо виконання вказаного судового рішення, однак останнє не було виконано, незважаючи на притягнення відповідних посадових осіб до відповідальності у вигляді штрафу, про що зазначено в постанові про закінчення виконавчого провадження від 27.03.2017 року (т.2, а.с.83-84).

У зв'язку цим, державний виконавець направив повідомлення про вчинення злочину до ГУНП в Одеській області для вирішення питання про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. Однак зазначене питання до теперішнього часу не вирішено, що підтверджується листом т.в.о. заступника начальника слідчого управління ГУЕП в Одеській області від 23.05.2018 року, № 4/к-1380 (т.2, а.с.86-87).

Таким чином, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2016 року до теперішнього часу не виконано, що є недопустимим.

При цьому колегія суддів зазначає, що питання про виконання судового рішення не пов'язані з необхідністю його виконання, оскільки воно є чітким і зрозумілим і не потребує роз'яснення.

Що стосується доводів представника Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР про те, що посада, на якій поновлено позивача, відсутня, як і весь відділ, в якому він працював, а тому прийняття його на нову посаду можливе лише на підставі пройденого конкурсу, то вони є безпідставними, так як увалюючи судове рішення, суд не вказав про зобов'язання позивача проходження конкурсу для заняття ним посади.

При цьому слід враховувати, що позивач ОСОБА_4 згоден на переведення його на іншу посаду, яка мається в Управлінні розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР, однак, як було зазначено вище, він навіть не поновлений на посаді у вказаному Управлінні, та йому не запропоновано будь-якої іншої посади у вказаному Управлінні, що свідчить про невиконання судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її спростовують, оскільки ухвалу постановлено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР в роз'ясненні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2017 року про роз'яснення судового рішення у цивільній справі скасувати і прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської Ради про роз'яснення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 19.12.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра