ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1921/17 Номер провадження 22-ц/814/563/18Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В.В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на рішення Комсомольського районного суду Полтавської області від 05 березня 2018 року за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_2 про стягнення суми страхового відшкодування,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» звернулось до суду із зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказувало, що 07 березня 2014 року з вини ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода, за участі потерпілого ОСОБА_3, який на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту від 21 серпня 2013 року, застрахований ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування». 06 травня 2014 року потерпілому ОСОБА_3 виплачено страхове відшкодування в розмірі 73 771, 20 грн., позаяк ліміт страхового полісу становить, з урахуванням франшизи складав 49 500. Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму страхованого відшкодування у розмірі 24 271, 20 грн. і сплачений судовий збір.

Рішенням Комсомольського районного суду Полтавської області від 05 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено, з підстав пропуску строку позовної давності.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності слід відраховувати з моменту сплати ПАТ «СК «Країна» часткової суми страхового відшкодування.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з підстав, передбачених п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07 березня 2014 року близько 16 год. 15 хв. напроти буд. №1 по вул. Миру у м. Комсомольську (Горішні Плавні) ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «DAIMLER-Benz», державний номерний знак НОМЕР_1, не вибрав безпечної дистанції та допустив наїзд на автомобіль «Skoda», державний номер НОМЕР_2, (під керуванням водія ОСОБА_4.), що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.

Постановою Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 березня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вказаного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

21 серпня 2013 року між Приватним акціонерним товариством «АХА Страхування» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №221147Га/13по, за яким забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «Skoda», державний номер НОМЕР_2, терміном до 21 серпня 2014 року.

Згідно з наданим страховим актом від 05 травня 2014 року складеним ПрАТ «СК «АХА Страхування» розмір матеріального збитку за страховим випадком від 07 березня 2014 року склав 73 771, 20 грн. та був виплачений позивачем страхувальнику ОСОБА_3, що підтверджується відповідним платіжним дорученням за №106358 від 06 травня 2014 року.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «СК «Країна» за полісом №АС/7438007.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду поза межами трирічного строку загальної позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на наведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас внаслідок ДТП виникає договірне зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

При цьому, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

Отже, суд першої інстанції прийшов вірного висновку щодо наявність правових підстав для стягнення із особи, що завдала шкоди різниці між фактичною сумую страхового відшкодування і розміру відшкодування, визначеного полісом.

Відповідач, звернувся до суду із заявою про застосування наслідків пропуску позовної давності, вважаючи, що такий строк слід розраховувати з моменту виплати позивачем страхового відшкодування, а саме - 06 травня 2014 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Вказані висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 464/9126/16-ц.

При розгляді вказаної справи, суд касаційної інстанції зауважив, що позивач звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності, оскільки набув реальну можливість захистити своє право в судовому порядку шляхом звернення з позовом тільки після часткового відшкодування страхових виплат страховиком заподіювача шкоди.

На аналогічні обставини посилається в апеляційній скарзі ПрАТ «СК «АХА Страхування», долучаючи на підтвердження часткової виплати суми страховиком заподіювача шкоди - ПАТ «СК «Країна» платіжне доручення від 17 березня 2015 року /а.с. 87/.

Таким чином, колегія суддів зважає, що ПрАТ «СК «АХА Страхування» після настання ДТП своєчасно звернулося до ПАТ «СК «Країна»» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку з ДТП, що сталася з вини фізичної особи, з якою страховик уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страховик 17 березня 2015 року, відповідно до платіжного доручення № 2862 виплатив страхове відшкодування у розмірі 49 500 грн.

Сума невідшкодованих позивачу витрат становить 24 271, 20 грн.

Таким чином, ПрАТ «СК «АХА Страхування» завчасно не могло передбачити точної суми, що ПрАТ «СК «Країна» сплатить на відшкодування понесених витрат на відшкодування шкоди, завданої страхувальнику внаслідок ДТП. Виплата була одержана 17 березня 2015 року, а до суду ПрАТ «СК «АХА Страхування» звернулося з позовом до винної в ДТП особи - 28 листопада 2017 року, тобто у межах строку загальної позовної давності.

Право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає (та відповідно перебіг позовної давності починається) з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто у даному випадку з моменту часткової оплати ПАТ «СК «Країна» розміру матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП.

Тобто до позивача, у межах фактично здійсненої страхової виплати, перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за завдані збитки, а тому різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою підлягає стягненню з ОСОБА_2, як винної у ДТП особи.

Беручи до уваги положення ч. 13 ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вирішує питання стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які підлягали сплаті при подачі позовної заяви (1600 грн.) і апеляційної скарги (2400 грн.), а саме - 4 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» задовольнити.

Рішення Комсомольського районного суду Полтавської області від 05 березня 2018 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_2 про стягнення суми страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» 24 271, 20 грн. (двадцять чотири тисячі двісті сімдесят одну гривню двадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» 4 000 грн. (чотири тисячі гривень) судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої і апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Л. І. Пилипчук

О. В. Чумак