Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 129/433/17

провадження № 61-1324св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,

представник відповідача - Сметанюк ІгорМиколайович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 серпня 2017 року у складі головуючого-судді Бондар О. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В., Медвецького С. К.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») про визнання правочину недійсним та стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 05 грудня 2011 року між нею та ТОВ «Авто Просто» укладено угоду про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах через систему «Авто Так» з метою придбання автомобіля марки «ZAZ SENS» вартістю 61 120 грн (далі - Угода).

На виконання цієї Угоди вона сплатила відповідачу 59 493,22 грн, однак автомобіля не отримала.

Позивач зазначає, що вказана Угода була укладена під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, умови Угоди не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують її права як споживача послуг, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Крім того, позивач вказувала на те, що послуги, які надавало ТОВ «Авто Просто», підпадають під категорію фінансових послуг, а тому відповідач обов'язково повинен був отримати відповідний дозвіл (ліцензію), проте цього зроблено не було, що відповідно до частини першої статті 227 ЦК України є самостійною підставою для визнання правочину недійсним.

Посилаючись на вказані обставини та положення статей 203, 215, 227 ЦК України, статей 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просила визнати недійсною Угоду від 05 грудня 2011 року, укладену між нею та ТОВ «Авто Просто» та стягнути з ТОВ «Авто Просто» грошові кошти в сумі 59 433,22 грн.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_4 59 493,22 грн сплачених за нікчемною Угодою з додатками від 05 грудня 2011 року № 371726. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час укладення оспорюваної Угоди відповідач вдався до нечесної підприємницької практики та вважав умови цієї Угоди несправедливими, оскільки позивача було введено в оману щодо справжньої ціни послуг, нечітко визначено підстави зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови. У зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оспорювана Угода відповідно до положень частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини другої статті 215 ЦК України є нікчемною і додаткове визнання її недійсною судом не вимагається, тому відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання її недійсною. В той же час застосував наслідки її недійсності та на підставі частини першої статті 216 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача сплачені нею кошти в сумі 59 433,22 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 12 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ТОВ «Авто Просто», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків щодо задоволення позову, оскільки сторонами під час укладення оспорюваної Угоди та додатків до неї досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору та позивачу було надано вичерпну інформацію про послуги, що надаються. Висновки судів про обман позивача є безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а також не узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13. Також заявник вважає, що позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 257 ЦК України.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга 26 грудня 2017 року надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень, щодо законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 05 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Авто Просто» укладено договір, предметом якого є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля за рахунок об'єднаних грошових коштів учасників через систему «Авто Так». Укладений між сторонами договір складається з основного тексту договору, додатку № 1 (анкети учасника) та додатку № 2. Всі додатки підписані сторонами і є невід'ємними частинами угоди.

Умовами договору передбачено, що учасник сплачує ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, зазначеними в цьому договорі, як «періодичні платежі». Марка та базова комплектність автомобіля, графік внесків періодичних платежів та щомісячної винагороди, яку учасник групи повинен сплатити товариству зазначається у додатку № 1 до договору.

Розмір одного «періодичного платежу», становить 0,8333% від ціни автомобіля.

На виконання договірних зобов'язань ОСОБА_4 було сплачено 59 493,22 грн.

29 липня 2015 року позивач звернувся до керівника ТОВ «Авто Просто» із письмовою заявою-повідомленням про розірвання Угоди від 05 грудня 2011 року та повернення сплачених нею коштів.

Згідно відповіді керівника відділу по роботі з клієнтами ТОВ «Авто Просто» від 13 серпня 2015 року договір, укладений між сторонами на підставі статті 4 Угоди та статті 13, пункту 13.1 Додатку № 2 до Угоди, розірвано. Також зазначено, що поверненню підлягають чисті внески, розраховані відповідно до положень статті 13 пункту 13.3 Додатку № 2 до Угоди. Сплачені чисті внески за вирахуванням відступного за відмову від Угоди у розмірі двох цілих чистих внесків, будуть повертатись із Фонду для повернення котів, що складається з 5 % від загальної суми, яка надходить щомісяця до Фонду групи. У відповідності до положень статті 13 Додатку № 2 до Угоди, ТОВ «Авто Просто» здійснює повернення чистих внесків згідно пріоритетів, викладених у пунктах 13.4 та 13.5 цієї статті, та після накопичення необхідної суми коштів у Фонді для повернення коштів.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач зазначала про те, що при укладенні оспорюваної Угоди та додатків до неї, вона не отримала чіткої та правдивої інформації про те, що поняття «поточна ціна автомобіля», яке застосовується в Додатку № 1 оспорюваної Угоди, не є визначеною в Угоді ціною автомобіля, а є критерієм для розрахунку розміру складових поточних внесків, а саме чистих внесків і має тенденцію до збільшення, що вказує на нечесну підприємницьку практику ТОВ «Авто Просто» та є підставою для визнання Угоди недійсною.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийнята пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами 1, 3, 4, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи із змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Таке значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тобто спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце.

Частиною 1 статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація про продукцію повинна містити дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції.

Згідно положень, закріплених у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману чи агресивною не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.Зазначена висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Поняття «несправедливі умови договору» закріплене в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що укладена сторонами Угода порушує права позивача, так як містить несправедливі умови, що призвело до дисбалансу прав та обов'язків на шкоду споживача, та відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсною. При цьому суд правильно відмовив у задоволенні позову в частині визнання недійсною Угоди від 05 грудня 2011 року, оскільки оспорювана Угода є нікчемною, так як її недійсність передбачена законом, тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина шоста статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частина друга статті 215 ЦК України).

Крім того, суди попередніх інстанцій, враховуючи, що оспорювана Угода згідно закону є нікчемною, дійшли обґрунтованого висновку про те, що в цьому випадку підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину у вигляді повернення сторонами всього отриманого за ним.

Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не застосували наслідки спливу позовної давності, яку необхідно обчислювати з дня укладення оспорюваної Угоди (05 грудня 2011 року), є безпідставними, оскільки в цьому випадку позивач про порушення свого права дізнався лише 29 липня 2015 року, коли звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору і саме з цього дня необхідно обчислювати позовну давність.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук