справа №619/3429/17
провадження №2/619/154/18
РІШЕННЯ

іменем України

07 грудня 2018 року

Дергачівський районний суд Харківської області у складі:

Головуючого судді Кононихіної Н.Ю.,

При секретарі Мєщан І. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дергачі

цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільради Дергачівського району Харківської області «про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку з господарчими будовами в порядку спадкування за законом», де в третій особі є державний нотаріус 8-ї Харківської державної нотаріальної контори,

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

23.10.2017 року до Дергачівського райсуду Харківської області звернулася позивач ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільради Дергачівського району Харківської області «про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку з господарчими будовами в порядку спадкування за законом», де в третій особі є державний нотаріус 8-ї Харківської державної нотаріальної контори. Із матеріалів позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 постійно проживала однією сімєю як чоловік та дружина з ОСОБА_4 з середини 2002 року та по день його смерті, яка настала 12.08.2013 року, проте шлюб у встановленому законодавством порядку зареєстрованим не був.

Під час проживання однією сімєю , з метою створення спільної сумісної власності - ними за спільні кошти було придбано 1/2 частку жилого будинку за адресою: Харківська область, Дергачівський р-н, сел. Руська Лозова, вул. Дзержинського, 38 на імя ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 травня 2003 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрованим за № 1712, також зареєстрованим Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос»15.03.2007 року, реєстровий № 1087450.

Вищевказана 1/2 частина жилого будинку являється обєктом права спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_4, оскільки була придбана за спільні кошти та у період спільного проживання однією сімєю.

Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не передбачено і не встановлено договором,укладеним в письмовій формі.

ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_4 з середини 2002 року та по день смерті 11 серпня 2012 року проживали постійно разом, та були повязані спільним побутом, мали спільний бюджет та взаємні права та обовязки, між нами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно акту від 13.08.20012р. члени комісії виконкому ОСОБА_3 селищної ради Дергачівського району Харківської області визнали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали в цивільному шлюбі та вели сумісне господарство більше ніж 10 років.

Всі витрати, повязані з похованням чоловіка ОСОБА_4 дружина ОСОБА_1 здійснювала сама , виключно власними коштами та поховала чоловіка на кладовище в сел. Руська Лозова Дергачівського p-ну Харківської області.

Від попереднього шлюбу ОСОБА_4 мав одну доньку ОСОБА_2 - відповідачку по справі.

У будь-якому іншому шлюбі під час сумісного проживання ні позивачка, ні ОСОБА_4 не перебували.

Встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно позивачу для визнання права власності на 3/4 частки набутого під час спільного проживання майна,яке є спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_4,у встановлений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини до Дергачівської державної нотаріальної контори, де заведена спадкова справа за № 53243600 від 13708.2012р.

Згідно рішення ОСОБА_3 селищної ради Дергачівського району Харківської області від 22.12.2015 року у с. Руська Лозова Дергачівського району - вул. Дзержинського перейменована на вул. Українська, а будинок № 38 став мати № 38А.

05.09.2017 року позивачка отримала лист державного нотаріуса Восьмої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за № 3294/02.14 від 24.07.2017р. про те, що необхідно звернутись до суду про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнати 1/2 частину жилого будинку за адресою : Харківська обл., Дергачівській р-н, сел. Руська Лозова, вул. Українська / колишня вулиця Дзержинська /,38-А, / колишній 38/ обєктом спільної сумісної власності.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11« Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз яснено , що при застосуванні ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах , судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини,що притаманні подружжю.

На майно, що є обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі меж собою або в будь-якому іншому шлюбі,поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України / ч.2 ст.74 СК України./

Згідно зі ст.74 Сімейного кодексу України регулюється право на майно жінки і та чоловіка,які проживають однією сімєю , але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України частки майна чоловіка та жінки рівні в загальній сумісний власності, тобто приходиться по1/2 частині будинку. Після смерті ОСОБА_4, у спадщину залишилось 1/2 частка будинку / тобто 2/4 /, яку в рівних частках мають одержати ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_2

Згідно ст. 1261 ЦК України позивачка та донька померлого ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги .

Тому на підставі ст.. 70,74 СК України, ст.ст. 16,368,1268 ЦК України позивач просила встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, якій помер, без реєстрації шлюбу, в період с травня 2002 року по 11 серпня 2012 року в 1/2 частини житлового будинку за адресою: Харківська обл., Дергачівський р- н, сел. Руська Лозова, вул..Дзержинського, 38А; визнати 1/2 частику житлового будинку у с. Руська Лозова, вул. Українська (вул. Дзержинська, 38), буд. 38А Дергачівського району Харківської області обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8; визнати за ОСОБА_1 права власності на 2/4 частки житлового будинку у с. Руська Лозова, вул. Українська ( вул.Дзержинська), буд.38А ( буд.38) Дергачівського району Харківської області; визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки житлового будинку за адресою: Харківська обл., Дергачівській р-н, сел. Руська Лозова, вул. Українська, 38А (колишня вулиця Дзержинська,38), в порядку спадкування за законом, та 1/4 частки житлового будинку за ОСОБА_2.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Дергачівського району Харківської області просив розглядати справу у його відсутності, при вирішенні позову покладався на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник не погодилися із заявленим позовом, надали відзив на позовну заяву та просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Дергачівського райсуду Харківської області від 09.11.2017 року було відкрите провадження у справі з призначенням відкритого судового засідання для розгляду справи по суті на 05.12.2017 року, а також запропоновано у встановлений законом строк з моменту одержання ухвали подати до суду свої заперечення, в яких викласти свої пояснення, аргументи, міркування щодо наведених позивачем доводів.

Ухвалою Дергачівського райсуду Харківської області від 30 березня 2018 року витребувано з Дергачівської державної нотаріальної контори та 8-ї Харківської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_4, яка настала 11.08.2012 року,

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали позовні вимоги, просила позов задовольнити у повному обсязі та наголосила, що з листопада 2002 року вони із ОСОБА_4П проживали разом у будинку за адресою с. Руська лозова, вул. Дзержинського, 38 у тітки позивачки,яка була власницею усього будинку на той момент. Дійсно, ОСОБА_4 був зареєстрований у гуртожитку по вул.. Балакірєва у м. Харків та не мав свого житла, а позивачка була прописана із своїм колишнім чоловіком на двома неповнолітніми дітьми по вул. Радянська,140 у м. Харків. Крім того, позивач працювала поваром о технікумі фізичної культури у м. Харків, а ОСОБА_4 на авіазаводі литейщиком. Однак, позивач не може сказали, яка в них була заробітна плата та з якого заробітку та доходів складався бюджет їх сімї. Однак, позивач настоювала у судовому засіданні, що саме із сумісних коштів вони з ОСОБА_4 купили у її тітки 1/2 частину спірного житлового будинку за 2000 доларів США, причому ОСОБА_4 надав своїх 1000 доларів США,а позивач зайняла 1000 доларів США у своєї бабусі. Затим разом вони будували самовільно зведену прибудову коридору , кухню та ванну кімнату у період 2003-2006 роках. За сумісного життя з 2002 по 2017 рік позивачка та ОСОБА_4 ніякого спільного майна не придбали. Затим ОСОБА_4 почав хворіти на серцеву недостатність, переніс інфаркт, захворювання легенів, був інвалідом 2 групи за загальним захворюванням, продовжував до смерті працювати за авіаційному заводі. При цьому медичне обслуговування позивачка одержувала за адресою у спірному домобудуванні, пошту не отримувала, її двоє неповнолітніх дітей проживали разом з нею та вчились у школі с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області,хоча були зареєстровані у квартирі батька по вул.. Радянській,140 у м. Харкові. Крім цього,разом із позивачка разом з ОСОБА_4 сплачувала комунальні кошти при користуванні частиною будинку. З 26.03.2007 року позивачка зареєстрована у будинку по вул. Дзержинська, 38, вважаючи себе зареєстрованою із власником тієї частини будинку,яка належала ОСОБА_4, що підтверджується паспортом позивачки. При цьому ОСОБА_4 зовсім не був зареєстрований у спірній частині домобудування. На момент смерті він був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, кімн. № 402 у гуртожитку. Що стосується позивачки, то їй на праві власності належить інша 1/2 частина житлового будинку з господарчими спорудами по вул. Дзержинського, 38 ( вул. Українська 38А) у с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті румянцевої ОСОБА_9,яка померла 22 березня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_10 від 28.10.2016 року, за реєстром № 2050, спадкова справа № 147/2015.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі , т.я. обставини, на які в судовому засіданні посилалася позивач не доведені.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Дергачівського району Харківської області не зявився, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, просив розглядати справу у його відсутності, суд розглядає справу у відсутності представника відповідача, на тих доказах, які надані до судового засідання.

У судовому засіданні представник третьої особи державного нотаріуса Восьмої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 не зявився, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, просив суд розглядати справу у його відсутності, суд розглядає справу у відсутності представника третьої особи на тих доказах, які надані до судового засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

12.08.2012 року помер ОСОБА_4, який був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, кімн. № 402 у гуртожитку, (свідоцтво про смерть видане відділом РАЦС по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 14.12.2012 року серії 1-ВЛ № 367550).

Спадковим майном після смерті ОСОБА_4 є 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Дзержинського, 38 (вул. Українська 38А) у с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 травня 2003 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрованим за № 1712, також зареєстрованим Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос»15.03.2007 року, реєстровий № 1087450. Спадковим майном також є грошові внески з відсотками, індексаціями та усіма компенсаційними рахунками до них, що знаходилися в ХОУ ОПЕРВ Ощадбанку м. Харкова на рахунку № 07500428 у сумі 2,60 грн, на рахунку №05774564 у сумі0,21 грн, на рахунку № 9155/1-20450 у сумі 3482,20 грн,а також грошової суми у вигляді невиплаченої заробітної плати у Харківському Державному авіаційному виробничому підприємстві в сумі 3156,57 грн,яка складалась із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Мати спадкодавця ОСОБА_11 померла 14 серпня 2002 року згідно свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ № 345735, виданого міським відділом РАЦС Харківського обласного управління юстиції 14.08.2002 року.

Батько спадкодавця ОСОБА_12 помер 18 червня 1975 року згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЕЛ № 343470, виданого відділом РАЦС с. Дружба Ічнянського району Чернігівської області УРСР 20.06.1975 року.

З дружиною ОСОБА_13 у спадкодавця шлюб розірвано 22.01.1980 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 11-НО № 304945, виданого відділом РАЦС Московського району м. Харкова 22.01.1980 року. Іншого шлюбу зареєстровано не було.

30 жовтня 2012 року до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори звернулася дочка померлого ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини у якості спадкоємця за законом першої черги згідно свідоцтва про народження серії 1-ВЛ № 495170, виданого Палацом новонароджених у м. Харкові 01.08.1976 року,а також згідно свідоцтва про шлюб серії Н-ЛЕ № 343501, виданого Староівановсокого с/с РАЦС Волоконовського району Белгородської області РФ.

Інших спадкоємців, передбачених ст.1261,1266 ЦК України, утому числі малолітніх, неповнолітніх, недієздатних, з обмеженою цивільною дієздатністю нема.

15.08.2012 року до Дергачівської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини як цивільна дружина померлого згідно ст. 1264 ЦК України.

04.03.2013 року державний нотаріус Восьмої Харківської державної нотаріальної контори направив лист ОСОБА_1 про відсутність у неї права на спадок після смерті ОСОБА_4, т.я. є спадкоємець першої черги за законом ОСОБА_2

19.07.2013 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески померлого ОСОБА_4, смерть якого настала 11 серпня 2012 року, реєстр № 1-423, спадкова справа № 712/2012.

У період з 2013 року по 2016 рік за адресою спірного спадкового майна - 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Дзержинського, 38 (вул. Українська 38А) у с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області представник КП ТІ «Інвенрос» за запитом державного нотаріуса Восьмої Харківської нотаріальної контори намагався скласти технічний паспорт на спірну частину спадкового домобудування. Однак, провести обстеження частини житлового будинку було не можливо, співвласники будинку не давали можливості зайти на територію подвіря до будинку.

Рішенням № 24, V сесії VII скликання ОСОБА_3 сільської ради, від 26 лютого 2016 року, внесені зміни в назви вулиць:

вулиця Дзержинська - вулиця Українська.

Рішенням № 32, від 08 листопада 2016 року, за заявою ОСОБА_2, 1/2 частині домоволодіння № 38, розташованому за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с. Руська Лозова, вул. Українська (колишня вулиця Дзержинського), яке згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі належить ОСОБА_4, померлому 11 серпня 2012 року, присвоєно почтову адресу: Харківська область, Дергачівський район, с. Руська Лозова, вул. Українська (Дзержинська), буд. №38 - А.

Відповідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» від 06.05.2016 року після обстеження спірного домобудування по вул.. Дзержинська, 38 у с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області встановлено, що домобудування складається з житлового будинку А-1 цегляного - 1953рік будування , загальна площа 88,90 м.кв., житлова -34,70 м.кв., сараю літ. В шлакоблочного -1988рік будування, погрібу лі т.В-1 цегляного -1988рік будування,вбиральні літ. Г цегляної -1989 рік будування, літнього душу літ. Д цегляного - 2004 рік будування, огорожі № 1,2,3,4 металевої, колонки літ. К -2000 рік будування, де прибудова А-1-1 і літній душ лі. Д є самочинно збудованими .

Згідно листа Восьмої Харківської нотаріальної контори від 24.07.2017 року державний нотаріус сповіщає ОСОБА_1 про необхідність звернутися до суду з приводу спору у спадковій справі, однак, своєю постановою не відмовила ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій з приводу видачі свідоцтва про право власності та право на спадок.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів.

В частині позову про встановлення факту проживання однією сімєю позивач у судовому засіданні стверджувала, що вона постійно проживала однією сім єю як чоловік та дружина з ОСОБА_4 з середини 2002 року та по день його смерті, яка настала 12.08.2013 року, проте шлюб у встановленому законодавством порядку зареєстрованим не був.

Однак, у судовому засіданні з матеріалів спадкової справи померлого ОСОБА_8, який помер 12.08.2012 року - встановлено, що постійним місцем його проживання у тому числі і на момент смерті - був гуртожиток за адресою: м. Харків, вул. Деревянко,19, кімн. № 402, де він і був зареєстрований, але міг проживати і у с. Руська Лозова , вул. Дзержинська, 38 Дергачівського району Харківської області згідно договору купівлі-продажу 1/2 частини домобудування.

При цьому суд не приймає до уваги ОСОБА_3 сільради Дергачівського району Харківської області від 12.08.2012 року, як складений з порушенням чинного законодавства, який не має реквізитів органу сільради, який його видав, не може бути визнаний належним письмовим доказом по справі, яким підтверджено сумісне проживання та ведення сумісного господарювання більш ніж десяти років між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Крім того, судові не надано Свідоцтва про реєстрацію органу самоорганізації населення, який видав ОСОБА_3 від 12.08.2012 року.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України за відмову у наданні свідчень та дачу неправдивих свідчень фактично не підтвердила даний ОСОБА_3 сільради від 12.08.2012 року та визнала, що не знає який період часу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом, не може підтвердити заробіток ОСОБА_4 на Харківському Державному авіаційному виробничому підприємстві, хоча вони працювали разом, документів у цій частині не надала ні свідок, ні позивач у вигляді трудових книжок, свідок не знала, що ОСОБА_4 був інвалідом 2 групи за загальним захворюванням (а це встановлено за медичною довідкою), хоча стверджувала, що добре знала померлого та всі обставини його життя. Тому суд критично відноситься до показань даного свідка, у цій частині та не приймає їх до уваги.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні також не підтвердив ОСОБА_3 сільради від 12.08.2012 року , т.я. будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 384,385 КК України за відмову у наданні свідчень та дачу неправдивих свідчень пояснив, що у 90-ї роки ХХ століття та у 2000-і роки ХХ1 століття ОСОБА_4 проживав у с. Руська Лозова сумісно із ОСОБА_16. З чуток у селі свідкові як голові сільради на той час стало відомо, що ОСОБА_4 став проживати з ОСОБА_1, але достаємо цього питання свідок не знає і не зясовував його. Тому коли ОСОБА_1 прийшла до голови сільради за свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 у 2012 році їй було відмовлено у видачі цього документу, тим більше, що померлий був зареєстрований у м. Харкові у гуртожитку.

В судовому засіданні позивачка на підтвердження факту проживання однією сімєю з ОСОБА_4 у період з середини 2002 року по 12.08.2012 року не надала жодного чеку, накладних, інших документів чи конкретного свідчення про ведення з померлим сумісного господарства, придбання сумісно майна цивільного подружжя, складення між сторонами сумісного бюджету , проведення сумісних ремонтів будинку, будівництва додаткових прибудов. Напроти,в судовому засіданні вона пояснила, що не може сказати конкретний заробіток і дохід ОСОБА_4 та її самої у спірний період, за 2002-2012 роки вони не придбали ніякого сумісного майна подружжя, бюджету їх сімї і витрат вона описати не може . Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 також не підтвердили дані обставини. Напроти, свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 самостійно купив спірну частину будинку, про сумісні кошти сім0146ї ОСОБА_4 свідку нічого не відомо , на чиї кошти придбаний спірний будинок свідок не знає.

Натомість позивачка стверджувала, що її батько ОСОБА_4 ніколи не проживав постійно однією сімєю з ОСОБА_1, з якою міг зустрічатися як і з іншими жінками,які в нього були після розлучення із законною дружиною ОСОБА_13 у 1980 році. Тим більше, що ОСОБА_1 могла проживати у своєї тітки ОСОБА_17,яка мала право власності на іншу 1/2 частину спірного будинку з 1997 року на підставі свідоцтва про право власності на будинок,а затим заповіла належну їй 1/2 частину будинку за заповітом.

Тому суд критично відноситься до тверджень позивачки ОСОБА_1 про її реєстрацію у спірній 1/2 частині житлового будинку по вул. Дзержинського, 38 у с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, т.я. позивачкою не надано документів, що заяву про її реєстрацію у спірній частині будинку написав саме ОСОБА_4, а не її родичка ОСОБА_17, домової книгу у цій частині не надано, а спірна 1/2 частина будинку та належна ОСОБА_17 частина будинку мають одну адресу. До того ж суд ураховує, що сам ОСОБА_4 не був зареєстрований у належній йому частині спірного будинку, був прописаний у гуртожитку у м. Харків, не мав підстав реєструвати у своєму житлі і позивачку, яка не знаходилась з ним у зареєстрованому шлюбі.

При зясуванні питання про встановлення факту проживання однією сімєю ОСОБА_1 з ОСОБА_4 у період з середини 2002 року по 12.08.2012 року позивачка не надала комунальних платіжок про сплату за сумісне користування електроенергією, газом, водою, земельною ділянкою, одержання кореспонденції чи листів, відкриток за спірною адресою.

Крім того, позивачка у судовому засіданні стверджувала, що проживаючи з неповнолітніми дітьми з ОСОБА_4 вона і діти отримували медичну допомогу за спірною адресою, а також діти у навчальних закладах вказували місцем свого проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, а не місце реєстрації у квартирі їх батька по вул. Радянська,140 у м. Харкові. Але по-перше, позивачка на підтвердження даних пояснень не надала жодного належного документу, а по-друге, адреса родички ОСОБА_17 і ОСОБА_4 не були вирізнені адміністративно, тому навіть в разі надання таких документів вони не можуть розцінюватися судом як докази, що підтверджують факт сумісного проживання сторін.

При цьому відповідач ОСОБА_2 надала судові документи про поховання батька. Позивачка, яка стверджувала, що поховала чоловіка - не надала у цій частині жодного документу.

Таким чином, навіть реєстрація ОСОБА_1 з 26.03.2007 року по вул. Дзержинська, 38 у с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, яка встановлена у паспорті позивачки - не може судом розцінюватись судом і бути доказом при встановлення факту проживання однією сімєю ОСОБА_1 з ОСОБА_4 у період з середини 2002 року по 12.08.2012 року, т.я. відсутня заява ОСОБА_4 про реєстрацію позивачки у спірній частині будинку у якості члена його сімї та дружини.

Тому суд відмовляє згідно ст. 256 ЦПК України в редакції 15.12.2017 року у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сімєю ОСОБА_1 з ОСОБА_4 у період з середини 2002 року по 12.08.2012 року.

В частині позову про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю позивачка стверджувала, що під час проживання однією сімєю , з метою створення спільної сумісної власності - ними за спільні кошти було придбано1/2 частку жилого будинку за адресою: Харківська область, Дергачівський р-н, сел. Руська Лозова, вул. Дзержинського, 38 на імя ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 травня 2003 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрованим за № 1712, також зареєстрованим Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос»15.03.2007 року, реєстровий № 1087450.Вищевказана 1/2 частина жилого будинку являється обєктом права спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_4, оскільки була придбана за спільні кошти та у період спільного проживання однією сімєю.

Однак, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 з моменту розірвання шлюбу з дружиною у 1980 році - проживав у гуртожитку у м. Харкові, вул. Деревянко,19, кімн. № 402, мав намір придбати для себе індивідуальне житло, знайшов таке житло в 1/2 частині домоволодіння № 38, розташованого за адресою: Харківська область, Дергачівський район, селище Руська Лозова, вулиця Дзержинського.

Зазначена вище 1/2 частка домоволодіння № 38 належала ОСОБА_18 на підставі договору купівлі - продажу частки жилого будинку з надвірними будівлями, посвідченого Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 03 листопада 2000 року за реєстровим № 2-2706 та в подальшому зареєстрованого малим госпрозрахунковим державним підприємством «Інверос» Харківської області 20 листопада 2000 року під № 5-637.

На момент придбання 1/2 частки домоволодіння, ОСОБА_4 працював в сталеливарному цеху Харківському Державному авіаційному виробничому підприємстві, одержував заробітну плату, тому мав можливість для придбання знайденого ним житла, що підтверджують матеріали спадкової справи № 712/2012 у Восьмій Харківській Державній нотаріальній конторі, т.я. нотаріус видавав свідоцтво спадок на грошові кошти померлого.

22 травня 2003 року, ОСОБА_4 особисто уклав договір купівлі - продажу 1/2 частки жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в Харківській області. Дергачівському районі, селі Руська Лозова по вулиці Дзержинського, будинок номер 38, розташований на земельній ділянці площею 2200 м 2. Продаж 1/2 частки жилого будинку вчинено за 5400, 00 гривень. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, за реєстровим № 1712, в подальшому зареєстрованого Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» 15.03.2007 року , реєстраційний № 1087450.

Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності за № 13885436 від 15 березня 2007 року Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос», єдиним власником 1/2 частини будинку № 38 розташованого за адресою: Харківська область, Дергачівський район, селище Руська Лозова є ОСОБА_4, інших нема.

Дані обставини підтверджують, що ОСОБА_4 тільки за власні кошти придбав 1/2 частину спірного житлового будинку № 38, розташованого за адресою: Харківська область, Дергачівський район, селище Руська Лозова, по вулиці Дзержинського.

Про те, що при придбанні вище зазначеної частки домоволодіння були якісь внески Позивача доказів, банківських чеків про перерахування коштів, рахунків не надано. Тому пояснення позивачки, що при купівлі-продажу частини будинку вона придбала дане нерухоме майно сумісно з ОСОБА_4 за 2000 доларів не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. При цьому позивачка пояснила, що зайняла у своєї бабусі 1000 доларів США для купівлі спірного сумісного нерухомого майна, але доказів на підтвердження такої версії не надала. Тому суд критично відноситься до даних показань позивачки . Крім того, ціна договору купівлі-продажу даного майна у розмірі 5400 грн, що підтверджено підписами сторін та нотаріуса - не співпадає із твердженнями позивачки про придбання спірного майна за 2000 доларів США.

Крім того, 22 травня 2003 року, ОСОБА_4 уклав договір купівлі - продажу 1/2 частки жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться . в Харківській області, Дергачівському районі, селі Руська Лозова по вулиці Дзержинського, будинок № 38. На момент вчинення правочину діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року, який втратив чинність 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 86 ЦК Української PCP право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року договір купівлі-продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, а також підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Суд вважає помилковою версію, що ОСОБА_4 набув права власності на частину спірного жилого будинку № 38 по вулиці Дзержинський в селищі Руська Лозова, Дергачівського району Харківської області тільки 15 березня 2007 року, в момент реєстрації права власності в Дергачівському комунальному підприємстві технічної інвентаризації «Інвенрос», а тому вважає, що спірна частина домоволодіння є об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_4.

Дійсно, за статтею 227 ЦК Української PCP, договір купівлі-продажу підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Однак, цілком очевидно, що зміст ст. 227 ЦК Української PCP про обов'язковість реєстрації договору в БТІ розглядати водночас як правило про порядок переходу до набувача права власності на будинок неможна.

Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, діючого на той час, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Також слід зазначити, реєстрація договорів відчуження житлових будинків, яка існувала в той час, мала на меті статистичний облік відповідного майна та не створювала жодних суттєвих правових наслідків, оскільки момент виникнення права власності повязувався з фактом нотаріального посвідчення договору.

Реєстрації договору купівлі-продажу у ОСОБА_3 сільради, яка відбулася 15 березня 2007 року Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос», самого права власності - яке вже виникло 22 травня 2003 року - треба надавати вторинне додаткове значення, яке полягає у фіксації факту виникнення права, але ніяк не у його встановленні.

Суд правомірно вважає, що право власності у ОСОБА_4 на частину спірного домоволодіння виникло 22 травня 2003 року, в момент посвідчення приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з господарчими будовами, передання йому майна ОСОБА_18, а не в момент реєстрації 15 березня 2007 року, Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» права власності за ОСОБА_4

Крім того,у позовній заяві позивачка вказує, що вона почала проживати однією сімєю з ОСОБА_4 з середини 2002 року та під час спільного проживання однією сімєю з нею - ОСОБА_4 за спільні кошти купив 1/2 частку жилого будинку за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, сел. Руська Лозова, вул. Дзержинського, 38 на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2003.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України, в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Неприпустимими є вказівка на те, що ст.. 60 СК України кореспондується із ст.. 22 КпШС України, оскільки ці Кодекси по-різному визначали майно, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка .

Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин - придбання частини будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Вказана Постанова Пленуму Верховного Суду України зазначає, що мають враховуватися лише кошти, які належали одному з подружжя до шлюбу, а не під час.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність (Спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до статті 74 Сімейного Кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є Об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За приписами частини 2 статті 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно

Для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню, ж Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19.10.2000 із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обовязків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов'язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з'ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сімєю спрямоване на довготривалі відносини.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям; що якщо заявники прожили спільно близько 15 років, вони складають сім'ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом.

Як вбачається з розяснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, який діяв на час виникнення правовідносин, факт проживання однієї сімєю чоловіка та жінки без шлюбу за КпШС України не встановлювався. Розділом VII Прикінцевих положень СК України передбачено, що СК України набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Як зазначається у позовній заяві на момент придбання будинку позивач та ОСОБА_4 не перебували у зареєстрованому шлюбі та на той час діяв Кодекс про шлюб та сімю України, який не передбачав такого поняття як проживання однієї сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Тому станом на 2003 рік законодавство України не знало такого поняття як «цивільний шлюб», а тому не можна вважати придбану частину будинку спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до розяснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, суди під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбалось сторонами внаслідок спільної праці.

Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

В судовому засіданні позивачка не довела факт того, що вона вклала у придбаний будинок свої кошти у звязку із виконання угоди про купівлю спірного майна.

Тому суд відмовляє у задоволенні позову про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який помер 12.08.2012 року.

При цьому суд також відмовляє у визнанні права власності на самочинно збудовані прибудову А-1-1 та лідній душ Д згідно ст. 376 ЦК України, ЗУ «Про право власності» т.я. позивачка не надала доказів того, що витрачала свої кошти на будування даних споруд, які не прийняті в експлуатацію.

В частині позову про визнання права власності на частину житлового будинку з господарчими будовами в порядку спадкування за законом» позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що згідно ст. 1261 ЦК України вона та донька колишнього чоловіка ОСОБА_2, є спадкоємцями першої черги за законом.

Згідно статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності д спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно стаття 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця,у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя,який його пережив, та батьки.

Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без укладення шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу згідно зі статтею 1261 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні ф права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного поживання однією сім'єю; спільний побут, взаємні права та обов'язки (статті 3, 74 СК України), а для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11.

При цьому суд відмовив позивачці у встановленні факту проживання однією сімєю з померлим ОСОБА_4 у період 2002-2012 років .

Державний нотаріус Восьмої Державної нотаріальної контори не відмовив позивачці у проведенні нотаріальної дії, дії нотаріуса позивачка не оскаржила ,тобто у позивачки у цій частині нема підстав для звернення у суд.

Черговість спадкування за законом особи, що перебувають у зареєстрованому шлюбі, і такі, що фактично проживають однією сім'єю, належать до різних черг спадкування - першої та четвертої . відповідно, а тому чоловік та жінка, що проживали спільно однією сім'єю, спадкуватимуть лише за відсутності спадкоємців першої, другої і третьої черг.

Відповідач ОСОБА_2 є рідною донькою спадкодавця ОСОБА_4, а тому згідно статі 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом , спадщину прийняла, звернувшись до нотаріальної конторі із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить Витяг пре реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи за № 53414291 від 20 вересня 2012 року.

Тому суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині про визнання права власності на частину житлового будинку з господарчими будовами в порядку спадкування за законом»

Керуючись ст.ст. 10,12,13,76-78,259 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільради Дергачівського району Харківської області «про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку з господарчими будовами в порядку спадкування за законом», де в третій особі є державний нотаріус 8-ї Харківської державної нотаріальної контори - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Н. Ю. Кононихіна