Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 570/3278/15-ц

провадження № 61-19298св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,

представник позивача - Оверчук Ольга Миколаївна,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2016 року у складі судді Красовського О. О. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Григоренка М. П., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 100 тис. грн, з розрахунку 16 % річних за користування кредитом, якщо позичальником виконуються всі умови цього договору належним чином, 21 % річних - у разі невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених пунктами 5.8, 5.9, 5.10 вказаного договору, на строк з 06 червня 2012 року по 05 червня 2019 року.

В частині надання кредитних коштів банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за договором іпотеки

від 06 червня 2012 року передали в іпотеку нерухоме майно, а саме -

квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на підставі договору від 13 січня

2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І. В. Право власності на предмет іпотеки зареєстроване комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» від 22 січня 2009 року за реєстраційним номером НОМЕР_1, про що надано витяг про державну реєстрацію прав від 22 січня 2009 року

№ 21633260.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала, про що неодноразово була повідомлена, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору.

Однак зобов'язання за кредитним договором не виконуються, у зв'язку із чим, станом на 21 липня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 168 572 грн

01 коп., з яких: тіло кредиту - 76 190 грн 40 коп.; проценти - 17 887 грн 83 коп.; комісія за ведення кредиту - 8 486 грн 12 коп.; пеня - 65 336 грн 02 коп.;

3 % річних за тілом кредиту - 386 грн 20 коп.; 3% річних за процентами - 285 грн 44 коп.

Посилалось на те, що у рахунок виконання основного зобов'язання банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2012 року в сумі 168 572 грн 01 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру.

Рішенням Рівненського районного суду рівненської області від 11 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ПАТ «Дельта Банк»обрав спосіб судового захисту, який не передбачений законом чи договором, оскільки задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотеко держателем немає, оскільки задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, що полягає у реєстрації іпотекодержателем права власності на нерухоме майно на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

У касаційнійскарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалось на те, що судами попередніх інстанцій зроблено неправильний висновок щодо неможливості в судовому порядку звернутись із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність. Вимоги банку про передачу у власність іпотечного майна у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» ґрунтуються на вимогах закону, умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає банку право набуття права власності на предмет іпотеки. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги правові висновки Верховного Суду України з приводу того, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а отже не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, якщо такий спосіб передбачений іпотечним договором.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 06 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та

ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 100 тис. грн, з розрахунку 16 % річних за користування кредитом, якщо позичальником виконуються всі умови цього договору належним чином, 21 % річних - у разі невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених пунктами 5.8, 5.9, 5.10 вказаного договору, на строк з 06 червня 2012 року по 05 червня 2019 року.

В частині надання кредитних коштів ПАТ «Дельта Банк» виконало свої зобов'язання у повному обсязі.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором від 06 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 цього ж дня було укладено договір іпотеки, за яким останні передали в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1

ОСОБА_2 умови указаного кредитного договору належним чином не виконувала, про що неодноразово була повідомлена, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору.

Станом на 21 липня 2015 року утворилась заборгованість за указаним кредитним договором в сумі 168 572 грн 01 коп., з яких: тіло кредиту - 76 190 грн 40 коп.; проценти - 17 887 грн 83 коп.; комісія за ведення кредиту - 8 486 грн 12 коп.; пеня - 65 336 грн 02 коп.; 3 % річних за тілом кредиту - 386 грн 20 коп.; 3% річних за процентами - 285 грн 44 коп.

Відповідно до пункту 7.1. указаного договору іпотеки іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання зобов'язань вони не будуть виконані.

Згідно пункту 7.2. указаного договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті

статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта