Ухвала

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/15182/16-ц

провадження № 61-32981св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Катющенко В. П. від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поливач Л. Д., від 04 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів укладання з відповідачем договору та відповідного підтвердження того, що отримання позичальником Умов та правил надання банківських послуг, пам'ятки клієнта і тарифів, у сукупності із анкетою-заявою свідчить про факт укладання договору про надання банківських послуг та передачі (отримання) за ним грошових коштів.

Також суд послався на аналогічну позицію, висловлену Верховним Судом України у постановах: від 11 лютого 2015 року № 6-240цс14, від 10 березня 2015 року № 6-16цс15, від 10 червня 2015 року № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року № 6-757цс15.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши також, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, які визначають, що ці Умови та правила, пам'ятка клієнта, тарифи, а також анкета-заява про приєднання до Умов та правил становлять укладений договір про надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки Умови та правила не містять підпису позичальника, в них не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву, а також те, що Умови та правила містять збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника і що в подальшому умови, зокрема, щодо збільшення строку позовної давності, можуть змінюватися.

У жовтні 2017 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваних судових рішеннях судами попередніх інстанцій не наведено жодної норми/положення матеріального права, якою встановлюється обов'язковість підписання особою, яка звернулася до банку із заявою про надання банківських послуг, умов та правил які регулюють ці правовідносини і до яких особа приєднується, а тому, відмова у позові з підстав відсутності підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг - необґрунтована, отже - нікчемна.

Також судами попередніх інстанцій не було враховано, що відповідач участі у справі не приймав, заперечень на позов банку не подавав, у тому числі не заперечував щодо правовідносин, з приводу яких виник спір та щодо заявленої до стягнення з нього заборгованості, а тому відмова у задоволенні позовних вимог банку є наслідком привласнення судами процесуальних права відповідача, що є порушенням вимог частини третьої статті 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якою доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з пунктом 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

У частині другій статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 754/13763/15-ц (провадження № 61-5918сво18) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк»до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Направляючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції зазначив, що у разі, якщо Умови та правила надання банком кредиту, зокрема й умова про збільшення строку позовної давності, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та правила містили ту чи іншу спірну умову, зокрема і щодо збільшеного строку позовної давності, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальникам.

Тобто під час розгляду справ з аналогічними фактичними обставинами банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником тощо.

Надані Умови та правила надання банком кредиту без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Таким чином, оскільки наведений правовий висновок суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 вересня 2014 року № 6-144цс14, колегія суддів Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду вважала за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, а також вважала, що це є необхідним для формування єдиної правозастосовчої практики розгляду судами аналогічних спорів.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Враховуючи, що справа № 754/13763/15-ц (провадження № 61-5918сво18) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якою справу прийнято до розгляду (провадження № 14-438цс18) а у справі, що переглядається, досліджуються подібні правовідносини, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду визнає за обґрунтоване зупинити касаційне провадження у цій справі до вирішення іншої судової справи у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромдо закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 754/13763/15-ц (провадження № 61-5918сво18) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк