Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Собакінських С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольської міської ради та Управління державного архітектурно будівельного контролю Маріупольської міської ради, треті особи Кальміуська районна адміністрація Маріупольської міської ради та Міське комунальне підприємство Маріупольське бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності на самочинне будівництво та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що їй на підставі договору купівлі продажу належить житловий будинок № 103, розташований по вулиці Стадіонній в м.Маріуполі, з усіма надвірними спорудами. На земельній ділянці площею 802 кв.м. розташовано житловий будинок готовністю 92 % житловою площею 54,6 кв.м., літня кухня, 2 сараю, вбиральня. При оформленні договору купівлі продажу дозволяючих документів на будівництво обєкта чи будівельний паспорт їй не було передано. Житловий будинок з надвірними спорудами було побудовано самочинно, у звязку із чим підлягає реєстрації у встановленому законом порядку. На протязі з 2008 року по теперішній час нею добудовано будівлю, приведено до ладу надвірні споруди та приватизовано земельну ділянку під будівлями площею 802 кв.м. Але повноцінно розпоряджатись та користуватись майном вона не має можливості, оскільки її права обмежені через відсутність правовстановлюючих документів на обєкт завершений будівництвом. У 2017 році вона звернулась до Управління державного архітектурно будівельного контролю Маріупольської міської ради із заявою про прийняття її будинку до експлуатації, проте їй було відмолено. Враховуючи, що вона не може надати до реєстраційної служби документи щодо вводу до експлуатації завершеного будівництвом майна, вона вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду. На підставі викладеного, просить визнати право власності на самочинно зведені будови, а саме: житловий будинок літ.Д-1, жила прибудова літ.Д1-1 жилою площею 65,90 кв.м., загальною площею 109,50 кв.м., сараї літ. Е-1, К-1, Л-1, вбиральня літ.Ж-1, душ літ.З-1, огорожа №3-6, що розташовані по вул. Стадіонній, 103 в м.Маріуполі. Крім того, просить зобовязати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольської міської ради провести реєстрацію права власності на вказані побудови, а також зобовязати Управління державного архітектурно будівельного контролю Маріупольської міської ради прийняти домоволодіння до експлуатації.

Позивачка у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача - відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги просила вирішити на підставі пояснень, викладених у відзиві на позовну заяву, наданих до суду, в якому вказала, що порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обовязки субєктів у сфері державної реєстрації прав. Відділ державної реєстрації речових прав не має повноважень щодо визнання або заперечення проти права власності осіб, а лише перевіряє наявність повного пакету документів, необхідних для державної реєстрації прав та підстав для такої реєстрації, а також відповідність поданих документів вимогам чинного законодавства, у звязку із чим, не оспорює права позивачів та не перешкоджає здійсненню своїх законних прав та інтересів. Для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно для державного реєстратора або нотаріуса відповідно до діючого законодавства, законною підставою для проведення реєстрації буде слугувати рішення суду, яке набрало законної сили, та внесене до Єдиного державного реєстру судових рішень, а також документи, передбачені п.41 Порядку. Прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав належить до виключної компетенції державного реєстратора, а тому суд не вправі втручатись у його діяльність, зобовязуючись приймати такі рішення.

Представник відповідача - Управління державного архітектурно будівельного контролю Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала до суду письмові заперечення, в яких вказала, що позивачкою надано документи у якості доказів у справі, що датовані 2008 роком та 2015 роками. З того часу минуло багато часу. У звязку із чим, неможливо зробити висновок, що саме на момент подачі відповідного позову позивачка є власником земельної ділянки та зведеним у 2010 році житлового будинку. При вирішення позовних вимог суд повинен керуватись ст.376 ЦКУ та розяснень Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦКУ (про правовий режим самочинного будівництва)». Позивачкою не надано доказів у справі, що на момент подання позову саме вона є власником земельної ділянки, на якій розташовано самочинно збудований житловий будинок, та доказів, що самочинно побудований будинок збудовано з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи - Міське комунальне підприємство Маріупольське бюро технічної інвентаризації, яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи - Кальміуська районна адміністрація Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила вирішити справу на розсуд суду згідно норм діючого законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на самочинно зведені будови, вирішуючи питання по суті, суд виходить з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок №103 готовністю 92%, розташований по вул. Стадіонній в м.Маріуполі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.07.2008 року, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19739852 від 31.07.2008 року.

Як вбачається зі свідоцтва про право власності № 45951926 від 20.10.2015 року, позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка, розташована за адресою: м.Маріуполь, вул. Стадіонна, 103, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0841 га, кадастровий номер № :01:012:0637.

Згідно довідки МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» №39 від 16.12.2016 року, за адресою: м.Маріуполь, вул. Стадіонна, 103, самочинно побудовані житловий будинок літ.Д-1, тамбур літ.д-1, жила прибудова літ.Д1-1 жилою площею 65,90 кв.м., загальною площею 109,50 кв.м., сараї літ. Е-1, К-1, Л-1, вбиральня літ.Ж-1, душ літ.З-1, ворота № 2, огорожа №4,5,6.

Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 з приводу введення до експлуатації самочинно збудованого житлового будинку та господарських споруд, розташованих по вул. Стадіонній, 103 в м.Маріуполі, у своєму листі від 08.08.2017 року, рекомендували звернутись до суду з позовом про визнання прав власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Висновком експертного дослідження судової будівельно-технічної експертизи №20-с від 28.09.2018 року, складеного судовим експертом ОСОБА_2, встановлено, що готовність житлового будинку № 103, який розташований у м.Маріуполі Донецької області по вул. Стадіонній, складає 100 %. Житловий будинок літ.Д-1, жила прибудова літ.Д1-1 жилою площею 65,90 кв.м., загальною площею 109,50 кв.м., сараї літ. Е-1, К-1, Л-1, вбиральня літ.Ж-1, душ літ.З-1, огорожа №3-6 по вул. Стадіонній, 103 в м.Маріуполі за обємно планувальним рішенням не суперечить ДБН В.2.2-152005 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН В.3.2.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», п.6.1.33 ДБН Б.2.2-12:2008 «Планування та забудова територій». Відхилень від основних вимог будівельних, санітарних та протипожежних норм при проведенні огляду не знайдено.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності здобувається в порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог п.п.1, 5 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2, 6 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до вимог ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже побудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самовільно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.

Відповідно до вимог ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно з п.п.2,4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки: про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво, про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; про стягнення витрат, пов'язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно п.п.9,12 вищевказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені на ній будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Як було зазначено вище, позивач є власником земельної ділянки на якій розміщені спірні будови.

Судом встановлено, що позивачка в установленому законом порядку зверталась до компетентного органу з питанням з приводу введення в експлуатацію самочинно збудованих обєктів нерухомості, що підтверджується листом Департаменту держаної архітектурно-будівельного контролю від 08.08.2017 року, в якому позивачці було відмовлено у введені їх в експлуатацію та рекомендовано звернутись до суду.

Висновком експертного дослідження судової будівельно-технічної експертизи №20-с від 28.09.2018 року порушень державних будівельних норм не виявлено.

Таким чином, у суду відсутні будь-які підстави не довіряти вказаному висновку судового експерта, тому він приймається як належний та допустимий доказ по вказаній справі.

Відповідачі зі своєї сторони клопотань про проведення повторного експертного дослідження не заявляли.

Таким чином, суд вважає, що визнання права власності на самочинні будови є тим винятковим способом захисту права, з яким чинне законодавство повязує можливість визнання права власності за позивачем.

В запереченнях представника відповідача не наведенні належні обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Так, в матеріалах справи наявні свідоцтво про право власності на земельну ділянку, договір купівлі-продажу житлового будинку та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, якими підтверджено право власності ОСОБА_1 і на земельну ділянку, і на житловий будинок.

Згідно договору купівлі продажу від 31.07.2008 року, позивачкою було придбано житловий будинок готовністю 92% з усіма надвірними спорудами та побудовами № 103, розташований в м.Маріуполі по вул. Стадіонній. На земельній ділянці площею 802 кв.м. розташовано: житловий будинок готовністю 92 % літ.Д-1, житловою площею 54,6 кв.м., літня кухні літ. А-1, сараї літ. Е-1,З-1,К-1, а-1, вбиральня літ. Ж-1, огорожі №№1,2,3, загальною площею 81,1 кв.м.

Після чого позивачкою з метою поліпшення умов проживання та приведення житлового будинку у 100% готовність проводились відновлювальні ремонті роботи.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 16.12.2016 року МКП Маріупольське БТІ на імя позивачки, та довідки, виданої МКП Маріупольське БТІ, за адресою: м.Маріуполь, вул. Стадіонна, 103, самочинно побудовані житловий будинок літ.Д-1, тамбур літ.д-1, жила прибудова літ.Д1-1 жилою площею 65,90 кв.м., загальною площею 109,50 кв.м., сараї літ. Е-1, К-1, Л-1, вбиральня літ.Ж-1, душ літ.З-1, ворота № 2, огорожа №4,5,6.

Таким чином, житловий будинок був збудований попереднім власником до 2008 року.

Також, ч.5 ст.376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самовільно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.

Отже, вказаною нормою законодавства врегульована можливість визнання права власності на здійснене іншою особою самочинне будівництво власником земельної ділянки.

Виходячи з вищевикладеного та зважаючи на те, що самочинне будівництво знаходиться на належній позивачу земельній ділянці, встановлена можливість надійної та безпечної експлуатації обєкта самочинного будівництва, крім того позивачу з незалежних від нього причин відмовлено у прийнятті об'єкта до експлуатації компетентним органом, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача та визнання за ним права власності на самочинно збудовані будівлі.

Щодо позовних вимог в частині зобовязання провести реєстрацію права власності на вказані побудови, вирішуючи питання по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з абз.4 ч.5 ст.3 вказаного Закону Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п'ятим цієї частини.

Статтею 11 Закону визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Така правова позиція була висловлена у постанові ВСУ від 11.11.2015 року у справі № 819/1849/13-а, а також у постанові Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року у справі № К/800/22684/15.

Таким чином, прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень належить до виключної компетенції державного реєстратора, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій це втручання у роботу відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольської міської ради, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог у частині зобовязання прийняти домоволодіння до експлуатації, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Постановою КМУ від 13.04.2011 року №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» (в редакції постанови КМУ від 25.04.2018 року №327) затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів.

Згідно з п.3 Постанови КМУ від 13.04.2011 року № 461, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація).

Надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, здійснюється органами державного архітектурно будівельного контролю, визначеними статтею 7 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Дослідивши надані позивачкою докази по справі, судом встановлено, що позивачка є власником земельної ділянки, на якій розташовано домоволодіння, що було нею придбано готовністю 92%, виготовлено технічний паспорт на домоволодіння, з метою поліпшення побутових умов та благоустрою позивачкою проводились відновлювально ремонтні роботи, висновком судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що готовність житлового будинку складає 100 %, житловий будинок та споруди за обємно планувальним рішенням не суперечать ДБН. Відхилень від основних вимог будівельних, санітарних та протипожежних норм при проведенні огляду не знайдено.

Тому, на підставі викладеного, суд вважає за доцільне залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.11, 16, 328, 331, 376 ЦК України, ст.ст.9, 10, 12, 13, 258, 259, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольської міської ради та Управління державного архітектурно будівельного контролю Маріупольської міської ради, треті особи Кальміуська районна адміністрація Маріупольської міської ради та Міське комунальне підприємство Маріупольське бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності на самочинне будівництво та зобовязання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудовані споруди: житловий будинок літ.Д-1, жила прибудова літ.Д1-1 жилою площею 65,90 кв.м., загальною площею 109,50 кв.м., сараї літ. Е-1, К-1, Л-1, вбиральня літ.Ж-1, душ літ.З-1, огорожа №3-6, що знаходяться на земельній ділянці по вул. Стадіонній, 103 в м.Маріуполі, і входять до складу домоволодіння, розташованого за цією ж адресою.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. М. Іванченко