ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Херсон

Номер справи: 766/12173/18

Номер провадження: 22-ц/819/183/18

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Кузнецової О.А.

Приходько Л.А.,

секретар Зварич С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 травня 2018 року, у складі судді Дорошинської В.Е., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Палієнко У.О., орган опіки та піклування Карабельного району м.Херсона, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі- продажу ? частини житлового будинку недійсним та скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа : Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 09 липня 2011 року вона уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу належної їй ? частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1. Інша ? частина вказаного будинку належала ОСОБА_6 Покупцем за вказаним договором є дружина її сина - ОСОБА_3

Позивач вказує, що уклала вказаний договір, піддавшись на умовляння невістки та сина, які обіцяли що вона буде продовжувати проживати в цьому будинку і вони будуть піклуватися про неї. Однак, відповідачі виселили її з вказаного житлового будинку, який був єдиним її житлом. Просила визнати договір купівлі-продажу ? частку житлового будинку та земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1 недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та повернути у її власність ? частку вказаного будинку.

В травні 2017 року позивач доповнила позовні вимоги та просила вселити її в будинок АДРЕСА_1.

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому посилаючись на те, що 09 липня 2011 року між нею та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Вказує, що ОСОБА_6 в передбачений законом строк знялась з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а ОСОБА_2 залишається зареєстрованою в даному будинку. Посилаючись на те, що реєстрація колишнього власника в належному позивачці будинку порушує її право власності, зазначає, що відповідач ОСОБА_2, як колишній власник частини вказаного будинку з його відчуженням втратила право користування жилим приміщенням та просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено, усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

З апеляційною скаргою на вказане рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог первісного позову про вселення та задоволенні зустрічного позову про визнання ОСОБА_2 такою що втратила право на користування жилим приміщенням, звернулась ОСОБА_2 Апеляційна скарга обґрунтована тим, що після укладення договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_3, яка є дружиною її рідного сина ОСОБА_4, вона залишилась проживати в спірному будинку як член сім'ї власника - мати співвласника будинку ОСОБА_4. Посилаючись на те, що у суду не було підстав для ухвалення рішення про визнання її такою що втратила право користування житловим приміщенням, просила частково скасувати рішення суду в частині відмови у вселенні в спірний будинок і визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вселити ОСОБА_2, в будинок за адресою: АДРЕСА_1 та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 ОСОБА_8 вказує, що син позивача ОСОБА_4 не є власником спірного будинку, ОСОБА_2 не є членом його сім'ї, і продавши належне їй майно втратила право на користування ним. Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 є колишньою власницею частини житлового приміщення та не є членом сім'ї нинішнього власника, тому втратила право на користування жилим приміщенням, а її реєстрація в належному ОСОБА_3 будинку, порушує права нового власника.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 09 липня 2011 року ОСОБА_2, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_3 купила належні продавцям земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.120-124)

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 є матір'ю відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, як на час укладення договору купівлі-продажу 09 липня 2011 року, так і на час розгляду справи судом.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що будинок за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та сина позивачки ОСОБА_4 виходячи з наступного.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доводи зазначені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_4 не є співвласником вказаного будинку, оскільки відсутня державна реєстрація його права власності не заслуговують на увагу, оскільки належність подружжю майна, придбаного у період шлюбу, на праві спільної сумісної власності призюмується, і ніким із учасників справи даний факт не спростовувався належними та допустимими доказами.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За умовами пункту 9 договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 липня 2011 року продавці зобов'язалися звільнити вище вказаний житловий будинок та виписати з нього всіх зареєстрованих в ньому осіб, протягом десяти днів з дня підписання договору.

Згідно даних паспорту ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 14 серпня 2012 року (а.с.9).

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 пояснила, що після продажу будинку ОСОБА_2 знялась з реєстрації, однак залишились проживати в літній кухні вказаного домоволодіння, оскільки підшукувала собі для придбання житло. В серпні 2012 року ОСОБА_2 попросила її зареєструвати знову в будинку для можливості оформлення пенсії та інших соціальних виплат. 14.08.2012 року була здійснена реєстрація ОСОБА_2 за вказаною адресою. З 2011 року в будинку здійснювалось переобладнання, та ремонт який триває й на час розгляду справи. Фактично збудовано новий будинок, який наразі не придатний для проживання, оскільки будівельні роботи не закінчені. В серпні 2016 року ОСОБА_2 добровільно виселилась з літньої кухні.

ОСОБА_2, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції пояснила, що після укладення договору купівлі-продажу будинку вона знялась з реєстрації в ньому, однак залишилась проживати в літній кухні. В 2012 році її зареєстрували за вказаною адресою зі згоди невістки, як нового власника будинку. Підтвердила, що в будинку йдуть ремонтні роботи і там ніхто не проживає. В серпні 2016 року, коли вона була на роботі, відповідачі викинули її речі з літньої кухні, чим фактично виселили її на двір. Згодом відповідачі розваляли літню кухню. Зараз вона проживає у знайомих.

Відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_3 посилалась на положення ст.391 ЦК України та вказувала, що ОСОБА_2 втратила право користування житлом, як колишній власник будинку.

Однак, як слідує з матеріалів справи та пояснень учасників справи, свої зобов'язання за п.9 договору купівлі-продажу від 09 липня 2011 року ОСОБА_2, як колишній власник будинку, виконала знявшись з реєстрації.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 була зареєстрована в 2012 році та проживала в будинку зі згоди власників, як член сім'ї - мати співвласника ОСОБА_4, іншого зареєстрованого місця проживання не має, колегія суддів вважає, що у суду були відсутні передбачені законом підстави визнавати її такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням.

Разом з тим, колегія суддів вважає за неможливе задовольнити апеляційну скаргу в частині задоволення вимог ОСОБА_2 про вселення її у спірний будинок, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_3 надала суду висновок експерта № 116 складений 11 грудня 2018 року судовим будівельно-технічним експертом Фесун Л.А. за яким на день огляду 07 грудня 2018 року на земельній ділянці АДРЕСА_1 розташована незавершена реконструкцією будівля складної конфігурації габаритними розмірами в плані 8,9м х 9,55м + 6,15м х 12м. Вказана будівля площею 177,4м не є тотожною житловій будівлі площею приміщень 53,3 м?, що вказана в договорі купівлі-продажу від 09 липня 2011 року. Незавершена реконструкцією будівля має відсоток будівельної готовності 32,8% та є незавершеним будівництвом (реконструкцією) об'єктом. В ній відсутні внутрішня система опалення, пічне опалення також відсутнє. Житлових приміщень на день огляду в будівлі немає. Відсутні обладнанні приміщення кухні, ванної, вбиральні. Дворова вбиральня на ділянці відсутня.

Відповідно до п.7 вказаного висновку експерта незавершена реконструкцією будівля з відсотком будівельної готовності 32,8%, розташована на земельній ділянці№ АДРЕСА_1, на день її огляду для проживання не придатна.

Отже, оскільки фізична особа може бути вселена лише в жиле приміщення придатне для проживання, а судом встановлено, що час розгляду справи судом апеляційної інстанції будівля, розташована на земельній ділянці№ АДРЕСА_1, для проживання не придатна, позовні вимоги про вселення позивача ОСОБА_2 до вказаного будинку задоволення не підлягають.

Так як судом першої інстанції в задоволенні вказаної позовної вимоги відмовлено, хоча із інших підстав, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду у вказаній частині немає.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому в силу принципу диспозитивності судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ст.382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 травня 2018 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині вказане рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: О.А. Кузнєцова

Л.А. Приходько

Повне судове рішення складено 19 грудня 2018 року

Суддя: І.В. Вейтас