Справа № 486/1396/16-ц
Провадження № 2/486/16/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого Франчук Олена Дмитрівна

при секретарі Деменко К.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комеційний банк "ПриватБанк", третя особа: ОСОБА_2, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненим, припинення обтяження нерухомого майна та зобовязання повернути документи на предмет іпотеки , -

без участі сторін

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

20.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа: ОСОБА_2, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненим, припинення обтяження нерухомого майна та зобовязання повернути документи на предмет іпотеки.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 07.09.2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №NKUCGА00000146, відповідно до якого банк зобовязувався надати кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 07.09.2007 по 06.09.2017 рік у розмірі 70 400, 00 дол. США. , з яких 64000 дол. США на будівництво котеджу, а 6400 дол. США на сплату страхових внесків у випадку та порядку п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту, 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, щомісячний платіж становить 635,39 дол. США., який складається з заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди. В забезпечення виконання зобовязань між ним та банком укладено договір іпотеки, за яким він надав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що договори були укладені з порушенням законодавства з боку банку. Посилався не те, до договір укладений в іноземній валюті, що суперечить законодавству України.

Позивач зазначає, що на момент укладення договору 07.09.2007 року курс гривні до долару США складав 505 грн за 100 дол. США. Працівника банку запевняли його, що економіка розвивається стабільно, національний банк пильно слідкує за курсом гривні до долару і тому кредит в іноземній валюті буде для нього найбільш вигідним. Про ризики в супереч Закону України «Про захист прав споживача» його не повідомляли. Станом на сьогоднішній день курс гривні відносно долара збільшився, що порушило співвідношення його прав до прав відповідача. При укладені договору банк не повідомив його про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформації про умови кредитування, існуючі форми кредитування з коротким описом відомостей між ними, тип процентної ставки, орієнтовану сукупну вартість кредиту й вартість послуги з оформлення кредитного договору, строк на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, податковий режим сплати відсотків, про державні субсидії, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В момент підписання договору його було поставлено у невигідне становище, оскільки банк в односторонньому порядку залишив за собою право підвищувати процентну ставку. Вважає, що у звязку з визнанням основного зобовязання не дійсним, то і договір іпотеки також повинен бут визнаний недійсним. Також зазначив, що в іпотечному договорі зазначено, що Зелінський передає в іпотеку належну йому на праві власності квартиру, хоча договір укладений з ОСОБА_1

Відповідач надав заперечення, відповідно до якого зазначив, що ПАТ «ПриватБанк» видано дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями за номером 22-3 від 21.09.2009 року (до перейменування банка діяла банківська ліцензія №22 від 04.01.2001 р. та дозвіл номер 22-2 від 29.07.2003 р). Посилався на ч.3 ст. 533 ЦК України, зазначаючи, що можливість надання та погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Зазначив, що Южноукраїнським міським судом вже розглядалася справа про визнання недійсного кредитного договору між тими ж сторонами. Просив застосувати строк позовної давності.

Сторони у судове засідання не з'явились, про час та дату розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

ІІ. Заяви та клопотання учасників справи.

18 січня 2017 року до суду надійшла заява від представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи.

30 січня 2017 року до суду надійшла заява від представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи.

16 лютого 2017 року до суду надійшло клопотання позивача про призначення по справі судово-економічної експертизи.

16 березня 2017 року представником відповідача направлено заперечення на клопотання позивача про призначення судово-економічної експертизи.

04.04.2017 року позивачем до суду надано заяву у якій вона просила клопотання про призначення судово економічної експертизи задовольнити та провести засідання без її участі.

30 жовтня 2018 року до суду надійшла заява від представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи.

10 жовтня 2018 року до суду надійшла заява від представника відповідача забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

03.12.2018 року надійшло клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи документів.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

23 грудня 2016 року суддею Савіним О.І. було заявлено самовідвід у розгляді даної справи.

27.12.2016 року ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області справу прийнято до свого провадження.

04.04.2017 року ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області клопотання позивача про призначення судово економічної експертизи задоволено та по справі. На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено.

27 березня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було надіслано листа з вимогою надати необхідні документи для проведення експертизи.

29 травня 2018 року ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області було зобовязано ПАТ КБ «ПриватБанк» надати необхідні документи для проведення експертизи.

Відповідно до повідомлення № 17-485/486 складеного 10.07.2017 року Одеським науково-дослідним інституту судових експертиз у звязку з ненаданням додаткових документів, необхідних для проведення експертизи та щодо уточнення експертного завдання, висновок судово-економічної експертизи надати неможливо.

28 вересня 2018 року провадження у справі було поновлено та зобовязано ПАТ КБ «ПриватБанк» надати необхідні документи для проведення експертизи.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 07 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» в особі відділення «Южноукраїнське Центральне» філії Миколаївського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № NKUCGA00000146 відповідно до умов якого позивач отримав у відповідача кредит в сумі 70400.00 доларів США на наступні цілі: будівництво котеджу у розмірі 64000,00 дол. США, а також на сплату страхових платежів у розмірі 6400,00 дол. США., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, 1,5 % винагорода за надання фінансового інструменту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати з кінцевим терміном повернення 06.09.2017 року. (а.с.4-6)

З метою забезпечення виконання умов за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 08.09.2007 року, згідно якого позивач надав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. (а.с.7-9)

V. Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій визначених пунктами 1-4 частини другої даної статті надає дозвіл національний банк України. Відповідно до ст. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про банки і банківську діяльність до приведення законодавства у відповідність з цим законом, закони та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечать цьому Закону.

Таким чином, достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті є наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ.

19 березня 1992 року Національним банком України Закритому акціонерному товариству комерційний банк ПриватБанк було надано банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції визначені ч. 1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність. (а.с.29)

29 липня 2003 року Національним банком України Закритому акціонерному товариству комерційний банк ПриватБанк було надано дозвіл на право здійснювати операції визначені у пунктах 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність згідно з додатками до цього дозволу. (а.с. 30)

Відповідно до Додатку до дозволу № 22-2 від 29 липня 2003 року ЗАТ КБ ПриватБанк серед іншого має право здійснювати операції ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті (а.с. 31).

Статтею 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15, 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту;2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови визначені законодавством (частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Застосування Закону України «Про захист прав споживача» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору.

Виходячи із загальних умов кредитного договору , судом встановлено, що сторонами досягнуто домовленості щодо всіх умов договору, де чітко визначено всі умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Позивач при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мав можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте він таких дій не вчинив. Натомість позивач підписав договір, отримав кредитні кошти, тобто договір сторонами виконувався.

ОСОБА_1 будь-яких доказів того, що на момент укладення правочину відповідач замовчував певні обставини та ввів його в оману, щодо обставин, які мають істотне значення не надав, а тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог щодо визнання кредитного договору №NKUCGА00000146 від 07.09. 2007 р. недійсною.

Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотекою, як окремим видом застав, є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.(ст.575 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки обставин, які передбачені статтями 592 ЦК України та Закону України «Про іпотеку» для припинення іпотеки в ході судового розгляду не встановлено.

Оскільки вимоги щодо покладення на нотаріуса зобов'язання щодо виключення з реєстру іпотек та заборони відчуження запису про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, припинення обтяження нерухомого майна та покладення на ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання щодо повернення документів на предмет іпотеки є похідними від вимог про визнання договору іпотеки припиненим та недійсним, то також відсутні підстави для задоволення цих похідних вимог.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Згідно практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов'язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Позовна заява про захист свого порушеного права від ОСОБА_1 надійшла до суду 20.12.2016 року, тоді як кредитний договір укладено 07.09.2007 року, тобто поза межами строку встановленого ст. 257 ЦК України. Позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами того факту, що про порушення свого цивільного права він не міг дізнатися раніше, що є його процесуальним обов'язком (статті 12, 81 ЦПК України), адже договір складений в трьох екземплярах, один із яких знаходиться у позивача.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

VІ. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись ст.ст.12,76,81,89,141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комеційний банк "ПриватБанк", третя особа: ОСОБА_2, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненим, припинення обтяження нерухомого майна та зобовязання повернути документи на предмет іпотеки, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_4