Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 243/8654/16-ц

провадження № 61-19239св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Фонд державного майна України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року у складі судді Мінаєва І. М. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Новосядлової В. М., Мальованого Ю. М., Новосьолової Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 08 вересня 1971 року до 31 грудня 2000 року вона працювала на посаді ведучого економіста відділу матеріально-технічного забезпечення у Відкритому акціонерному товаристві «Слов'янський керамічний завод» (далі - ВАТ «Слов'янський керамічний завод»). З 01 січня 1999 року ВАТ «Слов'янський керамічний завод» припинило виплачувати працівникам заробітну плату, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2016 року її позов задоволено. Стягнуто з ВАТ «Слов'янський керамічний завод» на її користь заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 5 337 грн 45 коп. Зазначене судове рішення було пред'явлено до виконання у відділ Державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції, однак залишається невиконаним. 21 червня 2013 року на колективне звернення працівників ВАТ «Слов'янський керамічний завод» до Слов'янського міського управління соціального захисту населення заявники отримали відповідь про те, що корпоративне право на управління державним майном ВАТ «Слов'янський керамічний завод» належить Фонду державного майна України, частка державної власності у статутному фонді підприємства складає 92,9 %. Ухвалою господарського суду Донецької області від 25 грудня 2008 року ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з Фонду державного майна України на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 5 337 грн 45 коп.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що до спірних правовідносин має застосовуватися трудове законодавство, а не додаткова (субсидіарна) відповідальність, яка виникає лише у разі порушення зобов'язання. В даному випадку між сторонами не існувало жодних зобов'язань, вони не перебували у трудових відносинах, тому у відповідача не виник обов'язок перед позивачем щодо виплати сум, належних від підприємства ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат».

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 08 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не застосовано до спірних правовідносин статті 3, 6, 8, 21, 24, 28, 32, 43, 46, 55, 59 Конституції України, статті 5, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статтю 1 Першого Протоколу та статті 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. За весь час з дня ухвалення рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати державні органи не вжили заходів щодо виконання судових рішень і не припинили порушення її прав протягом тривалого часу. Фонд державного майна України повинен нести субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями державного підприємства ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» на підставі положень статті 619 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 31 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У березні 2017 року Фонд державного майна України подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, посилаючись на те, що він не є правонаступником ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» і не несе субсидіарної відповідальності за його зобов'язаннями відповідно до положень частини першої статті 176 ЦК України. Крім того, додаткова (субсидіарна) відповідальність не застосовується до трудових правовідносин, а може виникати лише у разі порушення зобов'язання, тоді як між сторонами ніяких зобов'язань не існувало.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 243/8654/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 08 вересня 1971 року до 31 грудня 2000 року працювала на посаді ведучого економіста відділу матеріально-технічного забезпечення у ВАТ «Слов'янський керамічний завод».

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 до ВАТ «Слов'янський керамічний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати з урахуванням індексу інфляції задоволено. Стягнуто з ВАТ «Слов'янський керамічний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 5 337 грн 45 коп. Вказане судове рішення не виконано.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 25 грудня 2008 року ВАТ «Слов'янський керамічний завод» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.

Відповідно до частини першої статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Частиною першою статті 176 ЦК України визначено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 96 ЦК України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави дійти висновку про те, що стаття 176 ЦК України закріплює загальне правило про розмежування відповідальності публічно-правових утворень за своїми зобов'язаннями та створених ними юридичних осіб. ЦК України передбачає загальне правило, згідно з яким держава, інші публічно-правові утворення (АвтономнаРеспубліка Крим, територіальні громади) не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб. Ця норма направлена на конкретизацію положень частини третьої статті 96 ЦК України.

При цьому згідно з частиною першою статті 1, абзацом восьмим пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. До повноваження Фонду державного майна України належить погодження мирових угод, планів санації і переліків ліквідаційних мас та змін і доповнень до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу, які перебувають у процесі приватизації.

За змістом частини другої статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються: вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв'язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов'язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв'язку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державні підприємства, установи, організації.

Частинами другою, третьою статті 167 ЦК України передбачено, що держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь у їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 81 ЦК України юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення і правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

Встановлено, що ВАТ «Слов'янський керамічний завод» не є юридичною особою публічного права (державним підприємством), тому суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо гарантування державою виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника - державного підприємства на спірні правовідносини не поширюється.

Також суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що між сторонами не існувало будь-яких зобов'язань, вони не перебували у трудових відносинах, Фонд державного майна України не є правонаступником ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат», тому відповідно до частини першої статті 176 ЦК України не несе відповідальності за зобов'язаннями створеної державою юридичної особи у формі акціонерного товариства.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що Фонд державного майна України повинен нести субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями державного підприємства ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» на підставі положень статті 619 ЦК України є неспроможними, оскільки додаткова (субсидіарна) відповідальність не застосовуються до трудових правовідносин, а може виникати лише у разі порушення зобов'язання, тоді як між сторонами у цій справі ніяких зобов'язань не існувало.

Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки відповідно до статей 1, 2 вказаного Закону він встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», боржником за якими є державний орган, державне підприємство, установа, організація чи юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» не є юридичною особою публічного права (державним підприємством), а Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено обов'язків держави в особі Фонду державного майна України як субсидіарного боржниказа зобов'язаннями акціонерного товариства з виплати заборгованості із заробітної плати.

Посилання у касаційні скарзі на незастосування судами попередніх інстанцій положень статей 3, 6, 8, 21, 24, 28, 32, 43, 46, 55, 59 Конституції України, статей 115, 116, 117 КЗпП України, статей 6 (право на справедливий суд), 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є необґрунтованими, оскільки вказані норми визначають основні права та обов'язки людини, працівника, органів державної влади, регулюють строки виплати заробітної плати, захист права власності, однак не встановлюють обов'язку Фонду державного майна України сплатити позивачеві невиплачену ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» на підставі рішення суду заробітну плату.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик