Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 177/2318/15-ц

провадження № 61-27453св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року у складі судді Коваль Н. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № 0308/0408/88-093 (далі - кредитний договір), укладеним між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4, звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння розташоване по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області та земельну ділянку площею 0, 17 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Позовна заява мотивована тим, що 21 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 уклали кредитний договір на суму 60 тис. дол. США зі строком повернення до 20 квітня 2018 року та сплатою 11,9 % річних, до якого укладені додаткові договори.

В забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 21 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 уклали іпотечний договір № 0308/0408/88-093-Z-1, згідно з яким ОСОБА_4 передав ВАТ «Сведбанк» в іпотеку вищевказані домоволодіння та земельну ділянку.

25 травня 2012 року ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними ВАТ «Сведбанк», в тому числі з ОСОБА_4

Відповідач умови кредитного договору не виконував, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 1 093871,13 грн, у зв'язку з чим у позивача як іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Криворізького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обрав спосіб судового захисту, який не передбачений законом чи договором, оскільки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року рішення Криворізького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що частина друга статті 16 ЦК України, частина третя статті 33, стаття 36, частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключають можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду. Ці норми передбачають задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк на касаційне оскарженнярішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Криворізького районного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечення/відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0308/0408/88-093, за умовами якого позичальник отримав 60 тис. дол. США кредиту зі строком повернення до 20 квітня 2018 року та сплатою 11,9 % річних.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 0308/0408/88-093-Z-1, за умовами якого ОСОБА_4 передав ВАТ «Сведбанк» в іпотеку домоволодіння розташоване по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 17 га надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташовану на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, на підставі якого ПАТ «Дельта Банк» має право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами.

ОСОБА_4 не виконує належним чином умови кредитного договору, в наслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 1 093 871,13 грн.

Пунктом 12 іпотечного договору від 21 квітня 2008 року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, за рішенням суду, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Згідно з підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 договору іпотеки задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цієї статті у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в пункті 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателем за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовилися, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки. Якщо фактичний розмір заборгованості іпотекодавця за основним зобов'язанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, іпотеко держатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавця протягом 60 робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки. Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем у судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк», які ґрунтуються на тому, що банк має право в разі порушення умов кредитного договору вимагати в судовому порядку визнання за ним права власності на майно, передане в іпотеку, не заслуговують на увагу, спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та положеннями законодавства.

В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат