Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 303/1613/15-ц

провадження № 61-18176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, Приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович Оксана Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Панька В. Ф., Фазикош Г. В., Бондар О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 (далі - Орган опіки та піклування ВК Мукачівської міської ради), звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу (далі - Приватний нотаріус) Ришкович О. В., про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на те, що 23 серпня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № МКН0GA00000163, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 26 465 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 23 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_2. було укладено договір іпотеки № б/н, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Однак на час укладення договору іпотеки у квартирі проживав неповнолітній син іпотекодавця ОСОБА_2 - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Враховуючи викладене, Орган опіки та піклування ВК Мукачівської міської ради просив визнати вищевказаний договір іпотеки недійсним з моменту його укладення та припинити заборону на відчуження іпотечного майна, зареєстровану Приватним нотаріусом Ришкович О. В. на підставі цього правочину.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2015 року у складі судді Камінського С. Е. позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 23 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений Приватним нотаріусом Ришкович О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2393, з моменту його укладення. Припинено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, яка була зареєстрована Приватним нотаріусом Ришкович О. В. за № 2395 на підставі договору іпотеки від 23 серпня 2006 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час укладення договору іпотеки у квартирі проживала малолітня дитина, іпотекодавець - мати дитини не отримала попереднього дозволу органу опіки та піклування на вчинення цього правочину, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Справа розглядалася судом апеляційної інстанції неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Органу опіки та піклування ВК Мукачівської міської ради відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час укладення договору іпотеки малолітній ОСОБА_1 не мав права власності на квартиру, а лише як члени сім'ї власника мав право користування житлом, яке за ним зберігається протягом перебування майна в іпотеці. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною. Укладаючи оспорюваний правочин, мати дитини повідомила нотаріусу неправдиві відомості про те, що у квартирі ніхто інший, крім неї, не проживає. Тому саме через неправомірні дії іпотекодавця договір укладено без надання згоди органу опіки та піклування. При цьому під час розгляду справи обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя, не встановлено.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2015 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26 січня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково - звернено стягнення на спірну квартиру та виселено ОСОБА_2 з цього житла. Зазначене свідчить про те, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам неповнолітнього ОСОБА_1 - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини на користування житловим приміщенням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 303/1613/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 23 серпня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № МКН0GA00000163, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 26 465 доларів США.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_2. було укладено договір іпотеки № б/н, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно з рішенням Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 03 лютого 2005 року № 25.

Неповнолітній син ОСОБА_2 - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у зазначеній квартирі з моменту свого народження, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 та актом Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 29 квітня 2014 року № 31.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства»батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За наведених обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства»та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Вказані правові висновки висловив Верховний Суд у постановах від 19 квітня 2018 року у справі № 161/1256/17-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 333/8146/15, від 25 червня 2018 року у справі № 515/826/15-ц,.

Апеляційним судом встановлено, що укладаючи з банком оспорюваний договір іпотеки, мати дитини надала нотаріусу неправдиві відомості про те, що у квартирі ніхто інший, крім неї, не проживає.

З огляду на викладені обставини Верховний Суд враховує, що дії ОСОБА_2під час укладення договору іпотеки не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, судами не встановлено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32)) зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, наданих сторонами, що належним чином оцінені, встановивши, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_2не визнавала прав третіх осіб щодо предмета іпотеки, і цей правочин не звузив обсяг прав неповнолітньої дитини на користування житлом, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання угоди недійсною за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний правочин звужує обсяг існуючих майнових прав неповнолітнього ОСОБА_1 на користування житловим приміщенням, оскільки рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26 січня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково - звернено стягнення на спірну квартиру та виселено ОСОБА_2 з цього житла, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Виконання вказаного рішення як у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині виселення ОСОБА_2 із спірної квартири, відстрочено до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті». Тобто і після ухвалення цього рішення син іпотекодавця не позбавлений права користування житлом.

Крім цього, задоволення вимог позикодавця за рахунок переданої в іпотеку квартири не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту прав на теперішній час повнолітнього ОСОБА_1 шляхом визнання недійсним іпотечного договору.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик