Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 528/436/15-ц

провадження № 61-22740св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - приватне акціонерне товариство «АСК «Інго Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у складі судді Татіщевої Я. В. від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І., від 21 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - приватне акціонерне товариство «АСК «Інго Україна» (далі - ПрАТ «АСК «Інго Україна»), про визнання недійсним договору страхування.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2014 року о 13 годині на Контрактовій площі в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Audi Q7», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, що підтверджується протоколом та постановою суду про притягнення останнього до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Крім того, інспектором відділу ДАІ з обслуговування Подільського району ГУ МВС в м. Києві на місці ДТП складено ще один протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 126 КУпАП щодо ОСОБА_4 за порушення ним пункту 2.1. ґ Правил дорожнього руху, а саме у зв'язку з відсутністю поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пізніше ОСОБА_4 надав поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1247253, згідно з яким його цивільно-правова відповідальність застрахована у ПрАТ «УПСК». Строк дії поліса з 26 грудня 2014 року до 25 грудня 2015 року.

Разом із тим відповідач здійснив страховий платіж після ДТП, яка сталась 26 грудня 2014 року, а саме 29 грудня 2014 року, що підтверджується відповідною квитанцією.

Отже, договір страхування укладений після настання страхового випадку, що є підставою для визнання його недійсним.

З урахуванням зазначеного, ПрАТ «УПСК» просило визнати недійсним договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1247253.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року у задоволенні позову ПрАТ «УПСК» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент ДТП, що сталася за участю автомобіля відповідача, договір страхування був укладений, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «УПСК» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору страхування недійсним, оскільки оплата страхового внеску або його відсутність мають правове значення виключно для встановлення моменту набрання чинності полісу, якщо інше не передбачено договором страхування, та не є підставою для визнання його недійсним в силу положень статей 203, 215, 998 ЦК України, оскільки чинне законодавство не встановлює несплату страхового платежу підставою для визнання договору страхування (полісу) недійсним.

У січні 2017 року ПрАТ «УПСК» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності набув чинності 29 грудня 2014 року, тобто після настання ДТП, а тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про визнання його недійсним. Крім того, у відповідача був відсутній страховий поліс на момент вчинення ДТП, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення та постановою про адміністративне правопорушення від 26 грудня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Заперечення (відзиви) на касаційну скаргу позивача від відповідача та третьої особи не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 26 грудня 2014 року о 13 год. на Контрактовій площі, 8 у м. Києві сталася ДТП за участю автомобілів марки «Audi Q7», номерний знак НОМЕР_1, та марки BMW 320I, номерний знак НОМЕР_2.

Стосовно водія автомобіля «Audi Q7» ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення за фактом порушення ним пункту 13.1 Правил дорожнього руху та постановою Подільського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Інспектором відділу ДАІ з обслуговування Подільського району ГУ МВС в м. Києві на місці ДТП складено ще один протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 126 КУпАП стосовно ОСОБА_4 за порушення ним пункту 2.1.ґ Правил дорожнього руху та постановою від 26 грудня 2014 року також притягнуто до адміністративної відповідальності, а саме у зв'язку з відсутністю поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Між ОСОБА_4 та ПрАТ «УПСК» укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який оформлений полісом № АІ/1247253 від 25 грудня 2014 року, строком дії з 26 грудня 2014 року до 25 грудня 2015 року.

Згідно з квитанцією № 1Р291 ПАТ «Полтава-Банк» грошові кошти у сумі 1 578,87 грн (призначення - страховий платіж; одержувач - ПрАТ «УПСК») прийняті у відділенні № 1 ПАТ «Полтава-Банк» м. Гребінка від імені ОСОБА_4 29 грудня 2014 року.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частинами першою, другою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Порядок укладення і початок дії договору страхування визначено у статті 18 Закону України «Про страхування», відповідно до якої для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Загальні підставі недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Додаткові підстави недійсності договору страхування зазначені у статті 998 ЦК України та статтею 29 Закону України «Про страхування», якими передбачено, що договір страхування також визнається судом недійсним, якщо його укладено після настання страхового випадку або об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що наявність поліса з усіма необхідними реквізитами відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про страхування» є підтвердженням факту укладення сторонами договору страхування 25 грудня 2014 року, тобто до настання страхового випадку 26 грудня 2014 року, а тому відсутні правові підстави для визнання укладеного сторонами договору страхування недійсним.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що факт оплати відповідачем страхового внеску 29 грудня 2014 року, тобто після настання страхового випадку, свідчить про неукладення сторонами договору страхування саме 25 грудня 2014 року, є безпідставними і не впливають на правильність вирішення судами спору, з огляду на таке.

Відповідно до статті 983 ЦК України договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому необхідно розмежовувати поняття «укладення договору» та «набрання чинності договором».

Так, згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, тоді як набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки по договору.

Таким чином, момент укладення договору може не збігатися із моментом набрання ним чинності, а тому несплата страхового платежу не є підставою для визнання укладеного договору страхування недійсним із підстав, заявлених позивачем.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору страхування в силу положень статей 203, 215, 998 ЦК України, оскільки чинне законодавство не встановлює несплату страхового платежу підставою для визнання договору страхування (полісу) недійсним.

Крім того, у пункті 10 поліса вказано про сплату страхувальником страхового платежу, а також зазначено дату сплати, якою є 25 грудня 2014 року, та розмір страхового платежу - 316,85 грн (а. с. 49).

Пункт 10 поліса не містить даних щодо години, хвилин, номера і виду платіжного документа (квитанція, прибутковий ордер тощо), які б засвідчували сплату страхового платежу, але ці дані вносились у страховий поліс уповноваженою особою страховика. Страховий поліс підписаний уповноваженою особою страхової компанії та скріплений печаткою, правильність даних, внесених до нього, не оспорювалась.

Отже, спірний договір є вчиненим у письмовій формі, містить відомості, які внесені уповноваженою особою страховика, про належну сплату страхового платежу, а тому підстави для визнання його недійсним, у зв'язку з укладенням після настання страхового випадку, відсутні.

При цьому судами правильно враховано висновки і мотиви, викладені у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, з яких скасовані попередні судові рішення та які за правилами частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Посилання заявника у касаційній скарзі на відсутність у відповідача страхового поліса на момент виникнення ДТП, виходячи із змісту протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про адміністративне правопорушення від 26 грудня 2014 року, не беруться до уваги, оскільки вказане лише підтверджує непред'явлення відповідачем страхового поліса в момент ДТП працівникам ДАІ та не може свідчити про те, що договір страхування укладений після настання страхового випадку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності представника позивача, є безпідставними, оскільки згідно з довідкою, складеною секретарем судового засідання 21 грудня 2016 року, особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з'явились, а тому відсутні підстави вважати, що представник позивача вчасно прибув до місця розгляду справи, та, відповідно, про порушення права останнього на участь у судовому засіданні.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, а суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України не вправі переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта