ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2268/18 Справа № 204/724/18 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року по справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі, про встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Вказувала, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Миколаєві УРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим в м.Миколаєві Миколаївської області УРСР. ЇЇ батько ОСОБА_2 з 13 вересня 1989 року був зареєстрований та проживав в УРСР у АДРЕСА_1. 25 березня 2008 року батько був знятий з реєстрації за цією адресою у зв'язку зі смертю. ЇЇ мати ОСОБА_3 також була зареєстрована та проживала в Україні у АДРЕСА_1. Вона (заявник) також була зареєстрована та мешкала разом з батьками в Україні у АДРЕСА_1. За вищевказаною адресою вона була зареєстрована та проживала разом з батьками станом на 24 серпня 1991 року.

Зазначала, що 25 березня 1997 року її батько ОСОБА_2 пішов із сім'ї, стосунки ні з нею, ні з матір'ю в подальшому не підтримував. 05 грудня 1998 року мати ОСОБА_3 відвезла її на відпочинок до своєї матері ОСОБА_4, 1940 року народження, яка мешкала в Російській АДРЕСА_2, де і залишила її (заявника) проживати. По дорозі матір пропала безвісті, з того часу про її місцезнаходження нічого не відомо.

Посилалась на те, що з 08 грудня 1998 року вона проживала з бабусею і була зареєстрована в Російській АДРЕСА_2. 14 лютого 2008 року отримала паспорт громадянки Російської Федерації. 23 листопада 2009 року в Україні у м.Дніпропетровську вона одержала ідентифікаційний номер НОМЕР_1, про що отримала карту фізичної особи - платника-податків, яка була видана Державною податковою адміністрацією України у Дніпропетровській області. Починаючи з 10 березня 2014 року вона переїхала на постійне проживання до України у м.Дніпропетровськ і проживає по АДРЕСА_3. З 03 жовтня 2014 року перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_6 З 02 лютого 2015 року по 02 лютого 2017 року вона мала дозвіл на тимчасове проживання в Україні і була офіційно зареєстрована у АДРЕСА_3, де мешкає до теперішнього часу.

Також вказувала, що 22 грудня 2017 року письмово звернулася до керівництва Чечелівського РВ м.Дніпро ГУ ДМС України Дніпропетровської області з заявою про перевірку належності її до громадянства України, однак листом №1215/8348 від 28 грудня 2017 року їй відмовлено у підтвердженні належності до громадянства України та роз'яснено, що будинкові книги та картки прописки форми (А,Б) можуть слугувати лише підставою звернення до суду про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року або юридичного факту проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заінтересована особа належним чином не повідомлялась про дату, час і місце судового засідання; окрім свідоцтва про народження та картки прописки форми А заявником не надано жодних документів, які б вказували на факт постійного проживання заявника станом на 24 серпня 1991 року; 14 лютого 2008 року заявником отримано національний паспорт громадянина Російської Федерації, що виключає намір заявника на постійне проживання на території України у 1991 році.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Миколаєві Миколаївської області УРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2, виданим 20 листопада 1987 року, актовий запис №5876 (а.с.10). У вказаному свідоцтві про народження батьками ОСОБА_1 зазначені: батько - ОСОБА_2, мати - ОСОБА_3

Згідно копії картки прописки форми А Корабельного районного відділу Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області (а.с.13) батько заявника - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, був зареєстрований у АДРЕСА_1 з 13 серпня 1989 року по 25 березня 2008 року. Мати заявника - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, також була зареєстрованою за вказаною адресою з 13 вересня 1989 року. Крім того, заявник ОСОБА_1 також проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1, про що свідчить відмітка у графі 11 «Діти до 16-річного віку» картки прописки форми А Корабельного районного відділу Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області.

У м.Миколаєві заявник проживала з 1989 року по грудень 1998 року, після чого вона переїхала до Російської Федерації, де з 08 грудня 1998 року була зареєстрована у Брянській області с.Камень вул.Стародубська,2, що підтверджується відміткою про зареєстроване місце проживання, наявною у паспорті громадянина Російської Федерації НОМЕР_3, виданого Територіальним пунктом УФМС Росії по Брянській області в Стародубському районі 14 лютого 2008 року (а.с.12 (зворотній бік)).

Судом першої інстанції також встановлено, що факт проживання ОСОБА_1 на території України підтверджується також рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 06 квітня 2017 року по справі №488/99/17 (провадження №2/488/754/17), яке набрало законної сили 18 квітня 2017 року, та яким ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (а.с.14). Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 з 2001 року.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт того, що станом на 24 серпня 1991 року заявник ОСОБА_1 дійсно постійно проживала на території України, а саме у м.Миколаєві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1,2 частини першої статті 3 цього Закону.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень». Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та вищезазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001, в редакції від 27 червня 2006 року №588/2006, передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Звертаючись з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року заявник на підтвердження вказаних вимог надала копію картки прописки форми А Корабельного районного відділу Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області (а.с.13), в якій зазначено, що вона зі своїми батьками станом на 13 вересня 1989 року зареєстрована у АДРЕСА_1, про що свідчить відмітка у графі 11 «Діти до 16-річного віку» та заочне рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 06 квітня 2017 року (набрало законної сили 18 квітня 2017 року), яким встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 з 2001 року.

Колегія суддів вважає, що вказані докази є належними, достатніми та підтверджують факт постійного проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, посилання апеляційної скарги на відсутність доказів на підтвердження факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що 14 лютого 2008 року заявником отримано національний паспорт громадянина Російської Федерації, тому виключено намір заявника отримати громадянство України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в подальшому для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» як особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), заявник повинна подати до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням та зобов'язання припинити іноземне громадянство.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.