Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 501/957/15-ц

провадження № 61-34021 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

ВисоцькоїВ. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4,

представник позивача-відповідача - ОСОБА_5,

відповідач-позивач - ОСОБА_6,

представник відповідача-позивача - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

відповідач - ОСОБА_9,

відповідач - виконавчий комітет Іллічівської міської ради Одеської області,

представник відповідача - Чухліб Микола Сергійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року у складі судді Ледньової Т. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області

від 06 грудня 2016 року у складі суддів Цюри Т. В., Артеменка І. А.,

Короткова В. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, в якому просив зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його в зазначену квартиру.

Позов мотивовано тим, що позивач зареєстрований в квартиріАДРЕСА_1, однак відповідачі перешкоджають у його проживанні в цій квартирі.

У квітні 2015 року ОСОБА_6 подала зустрічний позов, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Зустрічний позов мотивувала тим, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі з 2002 року без поважних причин, що є підставою, відповідно до статей 71, 72 ЖК України для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 жовтня 2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою № АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_4 у вказану квартиру.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що ОСОБА_4 з 1996 року зареєстрований у спірній квартирі, як член сім'ї наймача, тимчасова його відсутність обґрунтована поважними причинами, а саме недопуском його до спірної квартири, іншого житла відповідач не має, у зв'язку з чим заявлений ним позов про вселення у спірну квартиру та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням підлягає задоволенню. За наведених обставин, зокрема встановлення поважності причин відсутності ОСОБА_4 більше шестимісячного строку у спірному житлі, правові підстави для задоволення зустрічного позову та визнання його таким, що втратив право користування цим житлом відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення, ухваливши нове про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення вимог зустрічного позову про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин норму матеріального права - статтю 71 ЖК України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо поважності причин відсутності ОСОБА_4 за місцем реєстрації.

Суди неповно з'ясували обставини щодо причин відсутності ОСОБА_4 у спірній квартирі та щодо їх поважності, не надано оцінку належному доказу - акту про непроживання ОСОБА_4 за місцем реєстрації з 2002 року по теперішній час. Крім відсутності доказів щодо поважності причин, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявного інтересу ОСОБА_4 до вищезазначеної квартири (участь в ремонті, плата за комунальні послуги, ведення спільного господарства, тощо).

Судами не враховано, що ОСОБА_4 не проживає у спірному житлі, оскільки більш 13 років проживає в іншому будинку разом зі своєю дружиною та дітьми, має інше житло і даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (документами), яким суди не надали належної оцінки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 на вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147Л/ІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_4 не погодився з доводами ОСОБА_6 та просив залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У частині третій статті З ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що в трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач та відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також неповнолітній ОСОБА_12, 2006 року народження.

ОСОБА_4 у спірній квартирі понад шість місяців не проживає.

Відповідачі у 2006 році провели заміну вхідних дверей у квартиру, зайняли кімнату, в якій ОСОБА_4 проживав раніше, оскільки, після смерті його матері (наймача) між ними виникали постійні конфлікти, результатом яких були неодноразові звернення до правоохоронних органів.

Листом Іллічівського МВ ГУ МВС України від 13 січня 2015 року ОСОБА_4 повідомлено, що за результатами його звернення, ОСОБА_8 винесено офіційне попередження про недопустимість протиправної поведінки.

Статтею 9 ЖК Українивстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 ЖК Україничлени сім'ї наймача, які мешкають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК України).

За змістом статей 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.

У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суди попередніх інстанцій, на підставі сукупності зібраних у справі доказів дали належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_4 з 1996 року зареєстрований у спірній квартирі, як член сім'ї наймача, не проживав у спірній квартирі з поважних причин, зокрема його тимчасова відсутність обумовлена недопуском його до жила відповідачами та вчинення йому перешкод у користуванні житлом, у зв'язку з чим, дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав, відповідно до статті 71 ЖК України для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. При цьому, з урахуванням встановлених судами обставин щодо вчинення ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою, суди правильно виходили з наявності підстав для судового захисту його прав, шляхом задоволення поданого ним позову про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру.

Доводи ОСОБА_4 щодо перешкод у проживанні у спірній квартирі відповідачами підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, яким суди попередніх інстанції дали належну правову оцінку.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_6, що позивач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин спростовуються встановленими судами обставинами, зокрема фактом заміни вхідних дверей і замків у квартирі та зайняття кімнати позивача через постійні конфлікти, які виникали між сторонами після смерті матері ОСОБА_4, яка була наймачем вказаної квартири.

Посилання у касаційній скарзі на наявність у ОСОБА_4 іншого житла для постійного проживання не спростовують висновків судів про відсутність правових підстав для визнання його таким, що втратив право користування житлом відповідно до статті 71 ЖК України. Крім того, із досліджених під час розгляду справи доказів, зокрема витягу із державного реєстру, судами встановлено відсутність у позивача будь-якого житла на праві приватної власності.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суди виходили, вважаючи обґрунтованими вимоги ОСОБА_4, та з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська