Справа № 458/547/17 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/1808/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

позивача ОСОБА_3;

відповідачки ОСОБА_4 і її представника - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Турківського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 01.03.2015 року відповідачка позичила у нього гроші в сумі 26 000 грн., які зобов'язувалася повернути до жовтня 2015 року, на підтвердження чого видала відповідну розписку, яку власноручно підписала. Відповідачка умови, які зазначені у договорі позики, виконала лише частково і на даний час має заборгованість перед позивачем в сумі 7 410 грн., які не бажає повертати в добровільному порядку і які просить стягнути з неї на його користь позивач (а.с. 2-5).

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором укладеної позики в сумі 7 410 грн. та витрати по наданню правової допомоги в розмірі 200 грн., а всього разом 7 610 грн.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 19-20).

Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 20 квітня 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 55-56, 81)і дане рішення згадана відповідачка оскаржила в загальному порядку.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що нею ніколи не укладалося боргової розписки на користь позивача ОСОБА_3 і що вона ніколи не отримувала в нього жодних коштів за договором позики.

Звертає увагу на те, що вона з 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі і з того часу її прізвище «ОСОБА_4», а не ОСОБА_4, як зазначено у ніби-то її розписці від 01.03.2015 року (а.с. 86-87).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

В обґрунтування доводів позовної заяви позивачем було подано до суду оригінал рукописної розписки від 01.03.2015 року, яка була написаною ніби-то «Бадьо Марією Василівною» про те, що вона «винна» позивачу 26 000 грн., які зобов'язується повернути до 01.10.2015 року (а.с. 6).

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з обставин справи, саме позивач мав би довести суду те, що вище згадану розписку було написано відповідачкою, що остання в доводах поданої нею апеляційної скарги категорично заперечує.

Відповідачка (апелянт) в суді апеляційної інстанції, будучи (за її згодою) допитаною за правилами свідка: під розписку попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та приведеною до присяги (а.с. 116), категорично ствердила, що вище згадану розписку від 01.03.2015 року (а.с. 6) вона не писала і не підписувала, а також показала, що жодних грошей у позивача в позику не брала.

Позивач в суді апеляційної інстанції продовжував наполягати на тому, що подану ним до суду розписку в його присутності власноручно написала та підписала саме відповідачка.

В той же час, в суді апеляційної інстанції позивач так і не зміг пояснити ту очевидну обставину, що вище згадану розписку виконано одним чорнилом, а підпис на ній - іншим чорнилом.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що відповідачка з 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі і має прізвище «ОСОБА_4», а не ОСОБА_4, як зазначено у розписці від 01.03.2015 року: наведене (зокрема) стверджується її паспортом, який їй на прізвище «ОСОБА_4» було видано ще 14 січня 2003 року, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні, а його копію долучено до матеріалів справи (а.с. 115).

В суді апеляційної інстанції позивач також так і не зміг пояснити ту обставину, що розписку від 01.03.2015 року написано та підписано від імені «ОСОБА_4», тоді як ще з 1992 року у відповідачки прізвище «ОСОБА_4».

З урахуванням вище наведених обставин позивачу в порядку, що передбачений пунктом 3 частини 5 ст. 12 ЦПК України, було роз'яснено його право заявити клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи на предмет встановлення за допомогою належних та допустимих доказів тієї обставини, чи дійсно відповідачка є автором розписки від 01.03.2015 року, чи авторство цієї розписки належить іншій особі, а також роз'яснено йому наслідки відмови від вчинення цієї процесуальної дії.

Також позивачу було роз'яснено те, що вартість проведення експертизи відноситься до судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами в залежності від задоволення позовних вимог чи відмови у їх задоволенні, однак позивач висловив категоричну незгоду з оплатою ним вартості проведення експертизи.

За вище наведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факт отримання у нього відповідачкою позики, зокрема - написання нею розписки про визнання боргу перед позивачем: як єдиного доказу, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови - про відмову у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Статтею 141 ЦПК України (в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи) встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1), і що суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Матеріалами справи стверджується, що відповідачка в ході розгляду даної справи понесла 1 409 грн. 20 коп. (352 грн. + 1 057 грн. 20 коп.) судових витрат у виді сплаченого судового збору (а.с. 54, 85), які і підлягають стягненню на її користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4задовольнити.

Заочне рішення Турківського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2017 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_41 409 грн. 20 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 04 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді: