_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 6/520/632/18
УХВАЛА

19.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кириковій О.О.

за участю:

стягувача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 подання головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2018 року до Суворовського районного суду міста ОСОБА_2 надійшло подання головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з вилученням паспортного документу.

Ухвалою Суворовського районного суду міста ОСОБА_2 від 08 листопада 2018 року справу за вказаним поданням передано на розгляд до Київського районного суду міста ОСОБА_2 за підсудністю.

06 грудня 2018 року вказана справа надійшла до Київського районного суду міста ОСОБА_2.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07 грудня 2018 року прийнято до розгляду вказане подання та відкрито провадження по справі.

Одночасно у вказаній ухвалі суду зобов'язано державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області надати до суду, в строк до 19 грудня 2018 року, належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/9949/16-ц, виданого 15.12.2016 року Київським районним судом міста ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 54000 гривень 00 копійок.

Відповідно до ч.4 ст. 441 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця.

Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Представник Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується телефонограмою складеною секретарем судового засідання від 10.12.2018 року, а також електронним повідомленням про підтвердження надіслання на електронну скриньку Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області копії ухвали суду від 07.12.2018 року, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надано, а також не виконано ухвалу суду від 07.12.2018 року в частині витребування доказів, не повідомивши суд про причини невиконання.

В судове засідання 19.12.2018 року зявився стягувач ОСОБА_1, який подання підтримав та просив суд його задовольнити, також стягувач зазначив, що телефонував державному виконавцеві, повідомляв його про дату, час і місце проведення судового засідання, однак на передодні державний виконавець повідомив його, що не зможе зявитись до суду у звязку з перебуванням в іншому судовому процесі.

Однак, судом не приймаються вказані обставини, як підтвердження поважності неявки державного виконавця до судового засідання, оскільки вказані обставини жодним доказом не підтверджені, а державним виконавцем про вказані обставини суд не повідомлено.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що державний виконавець будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судового засідання, не повідомивши суд про причини неявки, не виконавши ухвалу суду про витребування доказів, не зявився до судового засідання без поважних причин, а також з урахуванням встановлених Законом стислих строків для розгляду відповідної заяви, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності заявника.

Заслухавши пояснення стягувача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні з наданих до суду доказів, в провадженні Київського районного суду міста ОСОБА_2 перебувала на розгляді цивільна справа №520/9949/16-ц за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди.

За наслідком розгляду вказаної справи, 24 листопада 2016 року Київським районним судом міста ОСОБА_2 було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 54000 гривень, що на день ухвалення рішення еквівалентно 2000 доларів США. Рішення суду набрало законної сили 06.12.2016 року.

15 грудня 2016 року на виконання вказаного рішення суду Київським районним судом міста ОСОБА_2 було видано виконавчий лист №520/9949/16-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 54000 гривень, що на день ухвалення рішення еквівалентно 2000 доларів США.

10 липня 2018 року головним державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56744994 з примусового виконання виконавчого листа №520/9949/16-ц, виданого 15 грудня 2016 року Київським районним судом міста ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 54000 гривень, що на день ухвалення рішення еквівалентно 2000 доларів США.

Будь-яких інших доказів на підставі яких суд би мав можливість встановити інші обставини, державним виконавцем всупереч ст. 81 ЦПК України до суду не надано.

Як стверджує державний виконавець у поданні, у звязку з невиконанням боржником вказаного рішення суду, він був вимушений звернутись до суду з цим поданням.

Суд зазначає, що пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод Європейського суду з прав людини як джерела права.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд.

Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Право на справедливий суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обовязкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Обовязковість виконання судових рішень, разом із іншими складовими права на справедливий суд, зокрема, такими як субєктивна неупередженість суду, принцип правової визначеності, заборона втручання законодавця у відправлення правосуддя розглядаються Судом в якості елементів верховенства права (Golder v. The United Kingdom, аpp. no. 4451/70).

Отже, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.02.2018 року по цивільній справі №520/12680/17 набрало законної сили, а відтак підлягає обовязковому виконанню, що є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги виконавця щодо виконання рішень є обовязковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони зобовязані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обовязкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Боржник зобовязаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно зявлятися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно зі ст.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право зокрема: 19) у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до вимог статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» вiд 21.01.1994 року № 3857-XII громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, зокрема, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

Разом із тим, в сенсі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, яка є частиною національного законодавства, та ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Питання про визначення поняття "ухилення" боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чинне законодавство не розкриває.

Статтею 90 Закону № 606-XIV передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.

Разом з тим чинне законодавство не містить визначення поняття "ухилення", практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

Як розяснив Верховний суд України в Узагальненні судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 у сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так:

1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а саме за ухилення від їх виконання.

У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду необхідно з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання тобто він має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів у кожному конкретному випадку визначається судом.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; ненадання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; неявка за викликом державного виконавця; неповідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб тощо.

Під час розгляду справи державним виконавцем крім постанови про відкриття виконавчого провадження не надано до суду жодних документів, на підтвердження, що боржником отримана копія постанови про відкриття виконавчого провадження та йому відомо про наявне виконавче провадження відносно нього, та взагалі здійснення державним виконавцем будь-яких дій спрямованих на виконання рішення суду.

Суд, з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 07 грудня 2018 року зобов'язав державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області надати до суду, в строк до 19 грудня 2018 року, належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/9949/16-ц, виданого 15.12.2016 року Київським районним судом міста ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 54000 гривень 00 копійок.

Отримавши вказану копію ухвали суду, державним виконавцем до суду не надано витребувані копії матеріалів виконавчого провадження стосовно боржника, а також не повідомлено суд про причини ненадання суду цих доказів.

Крім того, державним виконавцем не зазначено і не надано доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 має намір виїхати за межі України на тимчасове чи постійне проживання, тим самим ухилитися від виконання боргових зобовязань, і що саме обмеження його у виїзді за кордон яким-небудь чином вплине на виконання боржником рішення суду і буде сприяти погашенню ним заборгованості.

У звязку з чим, суд вважає, що державним виконавцем не надано до суду жодного доказу, який би свідчив про те, що боржник ОСОБА_3 ухиляється від виконання зобов'язань за виконавчим листом №520/9949/16-ц, виданим 15.12.2016 року Київським районним судом міста ОСОБА_2.

Право громадян України на пересування є конституційним правом (ст. 33 Конституції України).

З урахування вказаного, підстав для встановлення заборони виїзду за кордон ОСОБА_3 суд не вбачає.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні подання головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, слід відмовити.

Керуючись ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст. 441 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 19 грудня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.