Справа № 350/853/17
Провадження № 22-ц/779/672/2018
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Рівнянської сільської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відділ містобудуванні і архітектури Рожнятівської РДА про усунення перешкод у користуванні спільним заїздом та скасування рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду у складі судді Максимів І.В., ухвалене 16 березня 2018 року, повний текст якого складений 23 березня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є користувачем земельної ділянки площею 0,26 га, яка знаходиться в с. Рівня Рожнятівського району по вул. Шевченка.

Відповідач ОСОБА_3, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, є братом її покійного чоловіка.

Впродовж 40 років вони користувались спільною під»їзною дорогою шириною 3 метри довжиною 53 метри, яка веде до господарства відповідача ОСОБА_3 та до її присадибних ділянок.

Однак, в червні 2017 року відповідач ОСОБА_3 на вказаній дорозі поставив металічну огорожу (ворота), чим позбавив її можливості безперешкодного заїзду до її земельних ділянок, захопивши при цьому 15 метрів земельної ділянки, що підтверджено актом земельної комісії при сільській раді від 06 червня 2017 року.

Позивачка вважає незаконним і таким, що підлягає до скасування рішення сесії Рівнянської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року, яким даний акт комісії був затверджений, а також рішення Рівнянської сільської ради від 25 квітня 2017 року № 16.25.04.2017р. «Про надання дозволу ОСОБА_3 на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», оскільки у відповідача ОСОБА_3 відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Рівня по вул. Шевченка, 74.

Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги (а.с.36-41) ОСОБА_2 просила суд:

- визнати незаконим і скасувати рішення сесії Рівнянської сільської ради від 22.06.2017 року № 15 «Про затвердження акту земельної комісії від 06.06.2017 року про розгляд заяви ОСОБА_5»;

- скасувати Акт земельної комісії від 06.06.2017 року про розгляд заяви гр. ОСОБА_5, жительки с.Рівня, вул. Шевченка,76;

- визнати незаконним і скасувати рішення сесії Рівнянської сільської ради від 25.04.2017 року №16.25.04.2017р. «Про надання дозволу ОСОБА_3 на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд»;

- зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні спільним заїздом шляхом демонтажу металічної огорожі.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 16 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторона не погоджується з рішенням суду та зазначає, що згідно архівного витягу з рішення сесії Рівнянської сільської ради від 30.01.1998 року чоловікові позивачки ОСОБА_6 передано у приватну власність земельні ділянки, зокрема «біля хати», площею 0,40 га, біля кладовища 0,08 га, добріна 0,25, а всього 0,73 га.

Частину земельної ділянки в с.Рівня по вул. Шевченка, 76 площею 0,1030 га із загальної площі 0,40 га, що була виділена покійному ОСОБА_6, знаходиться під будинковолодінням дочки позивачки ОСОБА_5, яка отримала право власності на дану земельну ділянку, рештою земельної ділянки площею 0,26 га користується позивачка.

Земельна ділянка позивачки ОСОБА_2, площею 0,26 га, розташована по вул. Шевченка в с.Рівня Рожнятівського району, не далеко від будинковолодіння, в якому проживає брат покійного чоловіка позивачки ОСОБА_3

Відповідно до викопіювання із схеми с.Рівня, складеного на основі теодолітної та мензуальної зйомки в 1966 році, існувала заїзна дорога, якою більше 40 років сторони по справі користувалися (шириною 3 м., довжиною 53м.), яка веде до господарства ОСОБА_3 та до присадибної ділянки позивачки. Ця дорога є єдиним під»їздом до її земельної ділянки, оскільки іншої дороги не було і немає.

В квітні 2017 року відповідач ОСОБА_3 обгородив та перекрив дорогу комунальної власності (спільний заїзд), яка існувала давно, про що у судовому засіданні вказала свідок ОСОБА_7

Представник апелянта вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що право позивачки не порушено та посилаючись на положення ст.ст.96, 116, 152, 155 Земельного кодексу України, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Рівнянською сільською радою подано відзив на апеляційну скаргу, до якого в порушення вимог ч.4 ст.360 ЦПК України не долучено доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи (а.с.244-249).

Відповідач ОСОБА_3 також подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що вважає скаргу необгрунованою, а рішення суду законним.

Додатково вказав, що у позовній заяві ОСОБА_2 зіслалась на те, що вона користується земельною ділянкою площею 0,26 га, що по вул. Шевченка в с.Рівня на підставі плану меж земельної ділянки. Судом першої інстанції зясовано, що правових підстав для користування земельною ділянкою площею 0,26 га в с.Рівня позивачка не має, оскільки жодного письмового доказу про належність на праві власності чи користуванні земельною ділянкою позивачем не долучено до матеріалів справи.

Крім того, рішенням Рівнянської сільської ради від 01.03.2018 року вилучено із користування земельну ділянку ОСОБА_2 площею 0,30 га, оскільки поділ земельної ділянки на 0,26 та 0,03 га не здійснювався.

Також судом першої інстанції встановлено, що спірний заїзд є виключно заїздом до його господарства, який зроблено за рахунок земель громадянки ОСОБА_8 Остання у судовому засіданні в якості свідка дала покази про те, що вона відступила частину свого города, на якому ОСОБА_3 насипав собі дорогу до свого господарства і якою користувався для заїзду. Щодо спірної огорожі, то така встановлена ним в межах власної земельної ділянки площею 0,25 га, що також було встановлено судом першої інстанції.

У відзиві ОСОБА_3 просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_9, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п.8 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року.) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_4 вимоги скарги підтримав в повному обсязі, просив її задоволити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_10 апеляційну скаргу не визнали просили відмовити в її задоволенні.

Представник сільської ради-сільський голова скаргу заперечила,вважає її необґрунтованою.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що частину підїзної дороги, передбаченої генеральним планом забудови с. Рівня за 1985 рік, померлий ОСОБА_6 (чоловік позивачки ОСОБА_2М.) використав для власних потреб під город (грядки). А відповідач ОСОБА_3, за рахунок городу сусідки ОСОБА_11 та зі згоди останньої, зробив підїзну дорогу до свого господарства, якою користується по даний час.

До земельних ділянок, що належали чоловіку позивачки - ОСОБА_6, загальною площею 0,40 га існує дорога, передбачена генеральним планом забудови с. Рівня за 1985 рік. А відтак, суд дійшов висновку, що до господарства відповідача ОСОБА_3 існує підїзна дорога, яку останній використовує для власних потреб, оскільки іншого підїзду до його господарства не існує. Будь-якої проїзної дороги до земельних ділянок, що належали померлому ОСОБА_6, на місці заїзду до господарства ОСОБА_3 не існувало.

Щодо решти позовних вимог, то такі не підлягають до задоволення оскільки позивачка не надала доказів порушення її прав та інтересів внаслідок прийняття Рівнянською сільської радою оспорюваних акту та рішень. Крім того, позивачка ОСОБА_2 не надала суду жодного належного та допустимого доказу щодо її права власності чи користування земельною ділянкою, площею 0,40 га, яка залишилась після смерті чоловіка ОСОБА_6

Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції обгрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст.263 ЦПК України з огляду на такі обставини.

Встановлено, що сторони по справі проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спір між сторонами виник з приводу облаштування ОСОБА_3 металічних воріт в межах проїзду, який веде до його домогосподарства. За твердженням позивача, встановлення воріт позбавляє її можливості безперешкодного проходу та проїзду до власної земельної ділянки, яка знаходиться поруч, оскільки відповідач не дає дозволу пройти, тоді як проїзд є громадським і розміщення там воріт є незаконним.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України № 6-84цс14 від 03.09.2014).

Згідно ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За правилами ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, вставлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).

Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.05.2009 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Рівнянської сільської ради від 10.03.2009 року відповідач по справі ОСОБА_3 є власником домоволодіння № 74 по вул. Шевченка в с. Рівня Рожнятівського району Івано-Франківської області (том-1, а.с.63).

За даними архівного витягу з рішення сесії Рівнянської сільської ради від 30 січня 1998 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельні ділянки, зокрема «біля хати» площею 0,25 га (том-1, а.с.130).

Оскаржуваним рішенням сесії Рівнянської сільської ради № 16.25.04.2017р. від 25.04.2017 року ОСОБА_3 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в с. Рівня по вул. Шевченка, 74, орієнтовною площею 0,25 га (том-1, а.с.44).

Встановлено, що 06.06.2017 року земельною комісією Рівнянської сільської ради розглянуто заяву гр. ОСОБА_5 (доньки позивачки), жительки с.Рівня, вул.Шевченка, 76, про що складено Акт (том-1,а.с.143).

Як вбачається з Акта, на підставі Схеми земель с.Рівня за 1966 рік, Проекту планування та забудови с. Рівня, 1985 року, Земельно-облікової документації громадян сільської ради комісією встановлено, що спірний проїзд існував станом на 1966 рік, як під»їзд до господарства на даний час гр.ОСОБА_3 На проекті планування та забудови с.Рівня 1985 року даний заїзд відображений як закритий підїзд до домогосподарства. Окремою вулицею він не являється, оскільки домогосподарство гр.ОСОБА_3 зареєстроване в погосподарських книгах сільської ради за адресою вул.Шевченка,74, як і домогосподарство гр.ОСОБА_5 зареєстроване за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3. Отже, як окрема вулиця із присвоєною назвою даний заїзд по сільській раді не обліковується.

На карті земель с.Рівня 1966 року, а також в проекті планування та забудови с.Рівня, даний підїзд відображений і закінчується на лінії початку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_6 (помер) на даний час землекористувач ОСОБА_2

На місцевості комісією встановлено, що дана дорога є і функціонує як доїзд до домогосподарства гр.ОСОБА_3

Крім того з акту вбачається, що ОСОБА_3 встановлено огорожу навколо свого господарства на місці старої деревяної огорожі, в якій була хвіртка для проходу до ділянки для ОСГ ОСОБА_6 Внаслідок виниклого між сторонами конфлікту, ОСОБА_3 забороняє ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проходити по його земельній ділянці. Комісією рекомендовано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 користуватись підїздом передбаченим проектом планування та забудови с. Рівня 1985 року.

Рішенням Рівнянської сільської ради №11.22.06.2017 від 22.06.2017 року затверджено акт земельно-узгоджувальної комісії від 09.06.2017 про розгляд заяви ОСОБА_3 та надано дозвіл видати державний акт гр.ОСОБА_3 на земельну ділянку в с.Рівня, вул.Шевченка, 74 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без підпису гр.ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Оскаржуваним рішенням сесії Рівнянської сільської ради № 15.22.06.2017 від 22.06.2017 року затверджено акт земельної комісії від 06.06.2017 року про розгляд заяви гр. ОСОБА_5 (а.с.46) Вказаним рішенням рекомендовано сторонам виготовити документацію по передачі земельних ділянок у власність для уникнення в подальшому спірних ситуацій та дотримуватись добросусідських відносин.

Як встановлено в ході розгляду справи апеляційної інстанції, з повідомлення сторони відповідача, рішенням Рівнянської сільської ради №120-02/17 від 17.09.2017 року ОСОБА_3 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Рівня, вул.Шевченка, 74, загальною площею 0,25 га із присвоєнням кадастрового номера :01:001:0171, а також передану ОСОБА_3 вищевказану земельну ділянку у власність.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97963873 від 21.09.2017 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована в с. Рівня по вул. Шевченка, 74 Рожнятівського району Івано-Франківської області, кадастровий номер :01:001:0171. (том-1, а.с.144).

Таким чином, ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована в с. Рівня по вул. Шевченка, 74 Рожнятівського району Івано-Франківської області оформлено.

За змістом позову суть порушеного права ОСОБА_2 полягає в порушенні відповідачем її права на користування земельною ділянкою. ОСОБА_2 стверджує, що вона є користувачем земельної ділянки в с.Рівня по вул.Шевченка, площею 0,26 га.

Однак, на підтвердження права користування земельною ділянкою площею саме 0,26 га, яка залишилась після смерті чоловіка ОСОБА_6, ОСОБА_2 не представлено суду жодного належного та допустимого доказу .

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, рішенням сесії Рівнянської сільської ради № 15.17.09.2017р. від 17.09.2017 року позивачці ОСОБА_2 відмовлено в наданні дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Рівня по вул. Шевченка, урочище «город» орієнтовною площею 0,2660 га, до усунення недоліків на даній земельній ділянці (яма стічних вод) площею 0,0330 га. (том-1, а.с.123).

Таким чином, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо недоведення позивачкою обставини перебування даної земельної ділянки у її користуванні, а отже недоведення належними та допустимими доказами наявності у неї права вимоги щодо захисту її прав як землекористувача.

Як на доказ існування заїзду, позивач посилається на Генеральний план села Рівня за 1985 рік. Однак таке неналежне, оскільки такий існував до самовільної зміни його розташування ОСОБА_6 та ОСОБА_3 із залученням ділянки сусідки ОСОБА_11, що підтвердила представник сільської ради та сторони у судовому засіданні і апеляційного суду. Спірний заїзд штучно створено відповідачем і не є тим, який вказано на генеральному плані села за 1985 рік. Як встановлено в ході розгляду справи, він існує як заїзд до господарства ОСОБА_3

Також сторона позивача не спростувала наявність іншого заїзду до земельної ділянки для обробітку, що правильно встановив суд першої інстанції.

Щодо встановлення відповідачем воріт, то позивачем не спростовано ту обставину, що такі облаштовано в межах земельної ділянки відповідача, яка перебуває у його користуванні згідно рішення сесії сільської ради 1998 року та на яку видано дозвіл на складання технічної документації оскаржуваним рішенням сесії сільської ради від 25.04.2017 року. На місце розташування огорожі в засіданні апеляційного вказав сам ОСОБА_3, таку обставину підтвердила сільський голова та не заперечив представник апелянта. Інших доказів сторона апелянта не представила.

В частині вирішення вимог позивачки про скасування Акту земельної комісії від 06.06.2017 року та рішення сесії про його затвердження від 22.06.2017 року слід зазначити, що такі не стосуються прав та інтересів останньої, оскільки Акт складено за заявою ОСОБА_5, яка не є стороною у справі .

Крім того, як встановлено в засіданні апеляційного суду, відповідач оформив право власності на вказану земельну ділянку, яке не оскаржується.

Тому з огляду на наведені обставини, підстави вважати вимоги позивачки обгрунтованими відсутні.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення законодавства, суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його обґрунтованості, а тому підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду від 16 березня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05.09.2018 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

ОСОБА_12