Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 204/2831/15-ц

провадження № 61-20422св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, фізична особа - підприємець ОСОБА_8, фізична особа -підприємець ОСОБА_9, фізична особа - підприємець ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року у складі судді Тітової І. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Ляченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, фізичної особи - підприємця ОСОБА_8, фізичної особи - підприємця ОСОБА_9, фізичної особи - підприємця ОСОБА_10, про визнання правочинів недійсними, поновлення права спільної сумісної власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з грудня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року.

За час перебування у шлюбі подружжям було придбано два автомобілі - автомобіль марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску, та автомобіль марки «Mazda», моделі RX8, 2004 року випуску. Право власності на автомобілі зареєстроване за ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу між подружжям склався такий порядок користування спільним майном: ОСОБА_1 користувалася автомобілем марки «Mazda», моделі RX8, 2004 року випуску, ОСОБА_2 - автомобілем марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску.

Навесні 2015 року їй стало відомо, що 11 жовтня 2011 року ОСОБА_2 продав автомобіль марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску, на підставі довідки-рахунку. Письмової згоди на продаж автомобіля вона не давала, а тому вважає договір з відчуження автомобіля недійсним.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 на підставі статей 203, 215 ЦК України просила визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_3 автомобіля марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску, про що 11 жовтня 2011 року видано довідку-рахунок КІМ № 996789; визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_4 спірного автомобіля, про що 02 листопада 2012 року видано довідку-рахунок ДПІ № 672588; визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_5 зазначеного автомобіля, про що 28 травня 2014 року видано довідку-рахунок ВІА № 461210; визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_6 вказаного автомобіля, про що 26 червня 2014 року видано довідку-рахунок ВІА №508682; визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_7 зазначеного автомобіля, про що 03 лютого 2015 року видано довідку-рахунок ААЕ № 054691; скасувати державну реєстрацію автомобіля марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску, від 04 лютого 2015 року на ім'я ОСОБА_7, поновити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання правочинів недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України є необґрунтованими, оскільки спірний транспортний засіб було знято з обліку 04 травня 2011 року і зареєстровано за іншим власником на підставі довідки-рахунку від 11 жовтня 2011 року КІМ № 996789 у період, коли сторони перебували у шлюбі. Крім того, ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про визнання правочинів недійсними та поновлення права спільної сумісної власності є безпідставними. Також позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, набрало законної сили 27 січня 2012 року, і, відповідно, саме з цього моменту у ОСОБА_1 виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не надали належної оцінки тому, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_2 без згоди позивача, внаслідок чого було порушені її права як співвласника цього майна. Про продаж зазначеного автомобіля ОСОБА_1 дізналася лише у квітні 2015 року. Оскільки судами попередніх інстанцій встановлено факт відчуження автомобіля ОСОБА_2 без згоди позивача, то спірні правочини на підставі статей 203, 215 ЦК України необхідно визнати недійсними.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21 грудня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року (т. 1, а. с. 5, 6).

За період шлюбу подружжям було придбано два автомобілі - марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску, та марки «Mazda», моделі RX8, 2004 року випуску, право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 11, 12).

Згідно із листом Управління Державтоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Дніпропетровській області від 07 жовтня 2015 року № 14/66662 та додатків до нього автомобіль марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску, продано ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку КІМ № 996789 від 11 жовтня 2011 року ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 68).

Надалі спірний автомобіль неодноразово продавався: ОСОБА_4 -02 листопада 2012 року за довідкою-рахунком ДПІ № 672588, ОСОБА_5 - 28 травня 2014 року за довідкою-рахунком ВІА № 461210, ОСОБА_6 - 26 червня 2014 року за довідкою-рахунком ВІА № 508682, ОСОБА_7 - 03 лютого 2015 року за довідкою-рахунком ААЕ № 054691.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що, по-перше, позовні вимоги є необґрунтованими, а, по-друге, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

16 березня 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності (т. 1, а. с. 215).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено таке: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв'язку з пропуском позовної давності є такі факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовною заявою, посилалася на те, що про продаж автомобіля марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску, на підставі довідки-рахунку їй стало відомо лише у квітні 2015 року на підтвердження цього ОСОБА_1 надано адвокатський запит ОСОБА_11, який діє в її інтересах, від 20 квітня 2015 року № 20-04/15 до управління Державтоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області.

Згідно із відповіддю управління Державтоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 24 квітня 2015 року № 14/64аз на адвокатський запит ОСОБА_11 автомобіль марки «Mazda», моделі 6, 2003 року випуску, 04 травня 2011 року знятий з обліку та зареєстрований на іншого власника на підставі довідки-рахунку від 11 жовтня 2011 року КІМ № 996789 (т. 1, а. с. 11, 12).

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

З аналізу наявних у справі доказів суди дійшли висновку, що спірні автомобілі є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, так як їх було придбано у період шлюбу.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними, (стаття 63 СК України, стаття 369 ЦК України), а отже, здійснюють ці правомочності за взаємною згодою.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона, як дружина не надавала ОСОБА_2 згоди на укладення спірного договору, у зв'язку з чим просила визнати його недійсним, посилаючись на норми статтей 203, 215 ЦК України.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Однак ця презумпція наявності згоди другого з подружжя може бути спростована у разі пред'явлення дружиною чи чоловіком позову про визнання договору недійсним як такого, що був укладений без її чи його згоди.

Так, за статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

З аналізу зазначених норм сімейного і цивільного законодавства України у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

Ураховуючи вищезазначене, судам необхідно надати оцінку доводам сторін та встановити: чи мала ОСОБА_1 об'єктивну можливість дізнатися про продаж спірного автомобіля в період шлюбу; чи можливо було їй встановити відсутність спільного майна з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного. Крім того, необхідно встановити, чи діяв недобросовісноОСОБА_2, укладаючи договір щодо продажу спірного автомобіля за довідкою-рахунком, та третя особа - контрагент за таким договором, зокрема, чи знала третя особа чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Крім того, відмовити в позові через пропуск ОСОБА_1 без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясували, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк