ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Чернівці

Справа № 727/827/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар - Герман Я.І.

за участю: представників відповідача - Семківа В.Б., Постнікової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Вищого навчального закладу України «Буковинський державний медичний університет», Міністерство охорони здоров'я України про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, головуючий у І-й інстанції - Літвінова О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Вищого навчального закладу України «Буковинський державний медичний університет», Міністерство охорони здоров'я України про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що наказом №421-к від 15 грудня 2017 року його було звільнено з роботи з 31 грудня 2017 року на підставі ст. 40 ч.1 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Зазначав, що його звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства України, оскільки не було виробничої необхідності для реального скорочення штату, не було запропоновано всі інші посади, які були наявні на день

його звільнення. Відповідачем не було враховано те, що ним виконуються обов'язки присяжного строком до 28 жовтня 2019 року.

Просив визнати незаконним звільнення з посади заступника начальника відділу кадрів «Буковинський державний медичний університет» з 31 грудня 2017

_________________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/822/151/18 Категорія:54 Доповідач Литвинюк І.М.

року у зв'язку із скороченням штату, поновити його на зазначений посаді, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в сумі 35 240 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

На рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що ректорат університету самостійно, без затвердження в МОЗ України, вирішив питання про затвердження нового штатного розпису на 2018 рік та скорочення посади заступника начальника відділу кадрів. Роботодавцем не були запропоновані всі наявні вакантні посади, які позивач міг обіймати відповідно до своєї спеціалізації та кваліфікації. ОСОБА_3 є присяжним, а тому його звільнення відбулося з порушенням положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Дана справа розглянута з порушенням правил підсудності та правил розгляду справи безстороннім, незалежним і повноважним судом, оскільки позивач є присяжним Шевченківського районного суду, а тому справу повинен був розглядати інший суд, визначений судом вищої інстанції.

На апеляційну скаргу ВДНЗ України «Буковинський державний медичний університет» подав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивача не менше ніж за два місяця було попереджено про наступне звільнення, йому були запропоновані всі вакантні посади, які би він міг займати. Профспілковим комітетом була надана згода на його звільнення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу №181-к від 05 грудня 2000 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу в Буковинську державну медичну академію на посаду інспектора відділу кадрів.

В 2005 році Буковинська державна академія реорганізована в Буковинський державний медичний університет.

Наказом № 120-к від 26 серпня 2008 року позивача було переведено на посаду заступника начальника відділу кадрів Буковинський державний медичний університет.

Наказом № 421 -к від 15 грудня 2018 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи з 31 грудня 2017 року на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини 3 статті 252 КЗпП України, частини 3 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог статей 40, 49-2 КЗпП України, тобто позивача завчасно за два місяці попереджено про звільнення, яке узгоджено з первиною профспілковою організацією Буковинського державного медичної академії та проведено з підстав, які зазначені у поданні, тобто у зв'язку із скороченням штату, що підтверджено наказом відповідача від 15 грудня 2017 року №421-к, наказом від 19 жовтня 2017 року №349-к « Про зміни до штатного розпису університету», протоколом засідання профспілкового комітету ВДНЗ України «Буковинський державний медичний університет» від 13 грудня 2017 року № 4.

Також судом встановлено, що підставою для виведення із штатного розпису посади заступника начальника відділу кадрів була недоцільність утримання посади заступника начальника відділу кадрів, що підтверджено клопотанням начальника відділу кадрів Постнікової Л.В., яке було погоджено профспілковим комітетом ВДНЗ України «Буковинський державний медичний університет» від 04 жовтня 2017 року №2. В подальшому наказом ректора ВДНЗ України «Буковинський державний медичний університет» від 19 жовтня 2017 року № 349-к були внесені зміни до штатного розпису університету та наказом від 20 жовтня 2017 року №350-к про попередження про заплановані зміни у штатному розписі. Із зазначеними наказами ОСОБА_3 було повідомлено особисто.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не були запропоновані всі наявні вакантні посади, є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, 24 жовтня 2017 року позивачу запропоновано посаду провідного фахівця відділу кадрів, із зазначеною пропозицією він не погодився, що підтверджується його особистим підписом.

Крім того, ОСОБА_3 надавалася інформація стосовно інших вакантних посад, які були наявні у відповідача, однак позивачем не подавалися заяви про переведення на зазначені посади.

Посилання ОСОБА_3 на те, що судом не з'ясовано належним чином чи дійсно на підприємстві була необхідність внесення змін до штатного розпису, оскільки посадові обов'язки фактично не змінилися, не заслуговують на увагу, оскільки внесення змін до штатного розпису є правом власника або уповноваженого ним органу, який самостійно вирішує, які саме посади потрібні на підприємстві та вводить в штатний розклад саме ці посади.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що звільнення позивача в період здійснення ним повноважень присяжного у суді є незаконним, колегією суддів до уваги не приймаються.

Так, ОСОБА_3 є присяжним Шевченківського районного суду м. Чернівці до 28 жовтня 2019 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи ксерокопією посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 68 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за присяжними на час виконання ними обов'язків у суді за місцем основної роботи зберігаються всі гарантії та пільги, визначені законом. Час виконання присяжним обов'язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу. Звільнення присяжного з роботи або переведення на іншу роботу без його згоди під час виконання ним обов'язків у суді не допускається.

Проте в матеріалах справи відсутні докази, що на момент звільнення ОСОБА_3 він виконував обов'язки присяжного в судовому засіданні чи під час розгляду справи як присяжного, тобто на момент його звільнення 31 грудня 2017 року він не виконував покладених на нього обов'язків присяжного, а тому його звільнення в цей день не містить порушення норм ст. 68 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди позивача із судовим рішенням.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 18 грудня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк