Справа №333/6846/18
Провадження №6/333/236/18
Іменем України
19 грудня 2018 р. Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі судді Варнавської Л.О., за участю секретаря судового засідання Некрашевич Є.В., державного виконавця Алімової Є.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжя подання державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України, -
В судовому засіданні державний виконавець Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_1 підтримала своє подання, надала пояснення аналогічні викладеним.
Суд вважає необхідним відмовити в задоволенні подання з наступних підстав.
За правилами статті 441 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.
Згідно ч.ч.2,3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
З огляду на дану норму Конституції України, слід прийти до висновку, що обмеження особи права вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, є обмеженням її конституційного права на свободу пересування, гарантованого державою.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок врегульовано Законом України від 21 січня 1994 року Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України(зі змінами), яким визначено випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та встановлено порядок розвязання спорів у цій сфері.
Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України від 21.01.1994 р. № 3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань. Частиною 2 ст.6 цього Закону передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.
Відповідно до ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадянина України за кордон, зокрема, є те, що він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань; такі обмеження можуть встановлюватися судом шляхом тимчасового затримання або вилучення закордонного паспорту боржника.
Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови та порядок виконання рішень судів та рішень інших органів (посадових осіб).
Так положеннями статті 11 цього Закону надано право державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.
Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобовязань, тобто наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Крім того, факт ухилення має підтверджуватись сукупністю доказів, які державний виконавець повинен зазначати у поданні.
Разом з тим, згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У відповідності до вимог ст. 32 ЗУ "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувану певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.
Разом з тим, матеріали справи, досліджені судом, не містять доказів того, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, що за час виконання рішення вона виїжджала за межі України або безпідставно не з'являлася на виклики державного виконавця, тобто свідомо ухилялася від виконання судового рішення, наявності у неї можливості виконати це рішення.
Боржнику лише один раз направлялась постанова про відкриття виконавчого провадження 18.09.2018 р., яка ним не отримана, повернута за закінченням терміну зберігання. Будь-яких інших доказів обізнаності боржника з виконавчим провадженням щодо нього суду не надано.
При розгляді питання про наявність підстав для тимчасового обмеження виїзду боржника за кордон, суд враховує роз'яснення Верховного Суду України, викладені в узагальненні судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, де зазначено, що ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну" № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання.
Верховний Суд України дійшов висновку, що ухиленням боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Суду не надано доказів того, чи мали місце виклики боржника державним виконавцем до відділу ДВС та доказів того, що боржник не з'являється без поважних причин до відділу ДВС на такі виклики.
При відсутності майна чи грошей, на які державний виконавець може звернути стягнення - стягнення може відбуватися тривалий час шляхом стягнення частки від доходу (заробітку) щомісячно. Сам по собі факт невиплати такої великої суми ще не свідчить про факт ухиляння від виконання рішення. Будь-яких доказів про ухиляння боржника від виконання судового рішення держвиконавець суду не надав.
Зважаючи на викладене вище, суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням іншого органу (посадової особи), а вжиті державним виконавцем заходи по примусовому виконанню цих зобов'язань вичерпані та не принесли позитивного результату.
За таких обставин обмеження боржника у праві вільно залишати територію України позбавлене законних підстав та призвело б до порушенням його конституційного права.
Керуючись ст.ст. 260, 441 ЦПК України, суд,
Подання державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Л. О. Варнавська