Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 464/1937/16-ц

провадження № 61-4756св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 липня 2016 року у складі судді Чорної С. З. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес» (далі - ПрАТ «СК «Брокбізнес») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому просило стягнути в порядку зворотної вимоги суму в 7 056, 51 грн та відшкодувати судові витрати.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 22 липня 2014 року між ПрАТ «СК «Брокбізнес» та ОСОБА_5 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, за умовами якого позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1.

24 травня 2015 року на вул. Стрийській у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобілів марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, із застосуванням адміністративного стягнення.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 у зв'язку з експлуатацією автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2, застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування»), відповідно до полісу № АІ/5862253 зі строком дії з 22 січня 2015 року до 21 січня 2016 року.

Після настання страхового випадку ПрАТ «СК «Брокбізнес» провело власне розслідування події та вирішило виплатити страхове відшкодування у розмірі 23 652, 15 грн на підставі висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 27 травня 2015 року № 4981 та заяви про виплату страхового відшкодування страхувальника. Відповідно до платіжного доручення від 15 вересня 2015 року № 33988 ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» перерахувало позивачеві суму у розмірі 16 595, 64 грн з урахуванням зносу пошкодженого транспортного засобу. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням складає 7 056, 51 грн.

З урахуванням викладеного та посилаючись на статті 993, 1194 ЦК України, статтю 27 Закону України «Про страхування», позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 липня 2016 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_4 в користь ПрАТ «СК «Брокбізнес» суму відшкодування завданих збитків у розмірі 7 056,51 грн; вирішено питання про стягнення судових витрат.

Суд першої інстанції у своїх висновках виходив з того, що відповідно до статей 993, 1194 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги, яке страхувальник, що одержав страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки: до ОСОБА_4, якого визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

ОСОБА_4, не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, у листопаді 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Касаційна скарга ОСОБА_4 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що його та представника ПрАТ «СК «Арсенал страхування» не було запрошено для участі в огляді пошкодженого автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується протоколом огляду транспортного засобу від 25 травня 2015 року; ОСОБА_4 також зазначає про суттєві розбіжності у визначенні обсягу ремонтних робіт, зазначених у рахунку на оплату 25 травня 2015 року № 367 Товариства з обмеженою відповідальністю «Автостар Львів» (далі - ТОВ «Автостар Львів») та висновку від 27 травня 2015 року № 4981 експертного автотоварознавчого дослідження експерта ОСОБА_6, на яке посилається позивач, щодо встановлення вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1. Крім того, заявник зазначає, що після ДТП власник транспортного засобу користувався ним протягом доби, й лише на наступний день проведено автотоварознавче дослідження, що ставить під сумніви характер завданих пошкоджень транспортному засобу.

Відповідно до акта від 17 червня 2015 року № 55533/1, складеного ТОВ «Автостра Львів» та ПрАТ «СК «Брокбізнес», в якому визначено, що за відновлювальний ремонт підлягає оплаті 11 826, 07 грн, та платіжним дорученням від 22 червня 2015 року № 15362, яким 23 червня 2015 року ПрАТ «СК «Брокбізнес» перерахувало ТОВ «Автостар Львів» за проведений відновлювальний ремонт 11 826, 07 грн. При цьому, у зазначеному акті сторони посилаються на договір від 15 вересня 2014 року № С-0001726 та договір про заміну сторони від 05 лютого 2015 року. Аналізуючи зазначені договори та договір від 30 вересня 2014 року № 1 про зарахування зустрічних вимог, заявник наголошує на тому, що необхідно звернути увагу на пункти 1.1. та 2. договору № 1, за якими з моменту підписання договору сторони не мають один до одного будь-яких грошових вимог, а відтак відсутні правові підстави посилатися на цей договір та на зарахування на його підставі 17 червня 2015 року грошових вимог у сумі 11 826, 08 грн.

Заявник вважає, що ПрАТ «СК «Брокбізнес», всупереч вимогам статті 993 ЦК України, безпідставно заявив претензію та одержав від ПрАТ «СК «Арсенал страхування» 16 595, 64 грн, що повністю виключає додаткове стягнення з нього 7 056, 51 грн за вимогами позовної заяви. Заявлені позовні вимоги суперечать вимогам статті 993, 1194 ЦК України та Законам України «Про страхування», «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з чим в задоволенні таких вимог просить відмовити повністю.

У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «СК «Брокбізнес» зазначає, що ними не порушено вимоги пункту 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика), щодо організації проведення огляду пошкоджено автомобіля. З приводу наявності розбіжностей у визначенні обсягу ремонтних робіт, зазначає, що експертом ОСОБА_6 згідно з протоколом огляду автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, від 25 травня 2016 року встановлено дефектовані складові транспортного засобу. Згідно з висновком експерта вартість відновлювального ремонту досліджуваного автомобіля склала 36 728, 40 грн. Також цього ж дня огляд автомобіля проводили спеціалісти авторемонтного підприємства ТОВ «Автостар Львів», які визначили, що ремонтні роботи, потрібні для відновлення пошкоджень автомобіля, є аналогічними тим, що зазначив експерт ОСОБА_6 Втім, представники ТОВ «Автостар Львів» встановили можливість провести ремонт заднього лівого крила, не проводячи його заміни, що дало можливість істотно зменшити вартість ремонту.

Загальна вартість ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, згідно з рахунком від 25 травня 2015 року № 367 ТОВ «Автостар Львів» складала 23 652, 15 грн. Погодивши рахунок, ПрАТ «СК «Брокбізнес» прийнято його до страхової справи, на його основі здійснено виплату страхового відшкодування. Розмір фактично понесених позивачем витрат на ремонт застрахованого автомобіля становив 23 652, 15 грн, що підтверджується належними документами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року у справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

Згідно зі статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 01 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 травня 2015 року приблизно о 12 годині 35 хвилин на вулиці Стрийській у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_5, та автомобіля «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

У результаті ДТП транспортні засоби зазнали технічних пошкоджень. Дорожньо-транспортна пригода сталась з вини відповідача ОСОБА_4, який порушив пункт 10.11 Правил дорожнього руху України.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, із застосуванням адміністративного стягнення.

Автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент ДТП був застрахований у ПрАТ «СК «Брокбізнес» згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту № 006-463297/01НТ, укладеним з ОСОБА_5 (а.с. 8).

Цивільна відповідальність ОСОБА_4 відповідно до полісу № АІ/5862253 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зі строком дії з 22 січня 2015 року до 21 січня 2016 року, застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал страхування».

Згідно з висновком від 27 травня 2015 року № 4981 експертного автотоварознавчого дослідження вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, становила 36 728, 40 грн, вартість його відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу - 22 462, 31 грн (а. с. 19-30).

Договором від 15 вересня 2014 року № С-0001726, укладеним між позивачем (платник) та ТОВ «Трістар Авто Еліт» (виконавець), передбачено виконання відновлювального ремонту направлених страховиком транспортних засобів, з якими сталася страхова подія за укладеними договорами страхування. Відповідно до договору про заміну сторони в договорі № С-0001726 виконавець замінений на ТОВ «Автостар Львів» (а.с. 77-79, 82).

Під час огляду автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, спеціалістами авторемонтного підприємства ТОВ «Автостар Львів» встановлено, що ремонтні роботи, що необхідні для відновлення пошкодженого у ДТП автомобіля, відповідають тим, що зазначені у названому висновку № 4981, в якому передбачено заміну заднього лівого крила автомобіля. Проте, працівниками ТОВ «Автостар Львів» визнано можливим ремонт цієї запчастини без її заміни, що зумовило зменшення вартості ремонту. Згідно з рахунком ТОВ «Автостар Львів» від 25 травня 2015 року № 367 вартість ремонту пошкодженого автомобіля становила 23 652, 15 грн.

Зазначена вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля склала суму страхового відшкодування, затверджену позивачем на підставі страхового акта №55533/1 від 17 червня 2015 року.

За платіжним дорученням від 22 червня 2015 року № 15362 позивач сплатив страхове відшкодування за ремонт автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, ТОВ «Автостар Львів» у розмірі 11 826 ,07 грн (а.с. 43).

Згідно з актом від 15 червня 2015 року № 55533/1 про зменшення передплаченої суми за договором від 15 вересня 2014 року

№ С-0001726 та договором про заміну сторони від 05 лютого 2015 року, із вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 23 652, 15 грн платником сплачена сума 11 826, 07 грн; згідно з угодою № 1 зарахована сума 11 826, 08 грн (а.с. 44). Після отримання грошових коштів від страхової компанії ремонтною організацією проведено ремонт пошкодженого автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», що підтверджується актами виконаних робіт від 30 червня 2015 року № ТР-9 та від 06 липня 2015 року № ТР-6.

Таким чином, судами встановлено, що розмір фактичних витрат на ремонт автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 23 652, 15 грн, що підтверджено письмовими доказами, які не спростовані.

Виплата страхового відшкодування в такому розмірі на користь відшкодування збитків, завданих в результаті настання страхового випадку, відповідає умовами договору добровільного страхування наземного транспорту, укладеного з ОСОБА_5, згідно з пунктом 8.2 якого виплата страховоого відшкодування здійснюється без врахування зносу, без знецінення транспортного засобу, згідно з пунктом 8.8. якого розмір франшизи в разі пошкодження транспортного засобу дорівнює нулю.

ПрАТ «СК «Арсенал страхування», як страховик заподіювача шкоди, відповідно до платіжного доручення від 15 вересня 2015 року № 33988 перерахувало позивачеві у зв'язку із настанням страхового випадку суму в розмірі 16 595, 64 грн з урахуванням зносу пошкодженого транспортного засобу. Сума витрат, що не підлягають відшкодування згідно зі страховим полісом відповідача (№ АІ/5862253 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів), становить 7 056, 51 грн.

Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки,

відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно

до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої

речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або

пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані

збитки.

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України &quдл;Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів&qu0c;, з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України &quon;Про страхування&qufa;, з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України &quст;Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів&quма; порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України &quen;Про страхування&q? з; до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого

йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Таким чином відносини між сторонами у справі регулюються правилами статтями 993 ЦК України та 27 Закону України &q?ув;Про страхування&q?ви;.

Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов'язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому,

здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв'язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача

шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв'язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації.

Відносини ж між відповідачем та його страховиком, ПрАТ «СК «Арсенал страхування», регулюються умовами, визначеними у договорі

обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з частиною першою зазначеної статті у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням

зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином страховик відповідача виконав свої зобов'язання, відшкодувавши

витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв'язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні в межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, за змістом статті 993 ЦК України в системному зв'язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Установивши, що вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_5 пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що з відповідача, як із винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

В частині оцінки доводів заявника про порушення порядку технічного огляду пошкодженого транспортного засобу Верховний Суд враховує таке.

Відповідно до пункту 5.2 Методики, у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.

Таким чином доводи заявника про те, що його не було викликано для технічного огляду пошкодженого транспортного засобу, не є обґрунтованими, оскільки відповідач не навів об'єктивного підтвердження того, що відсутність його та представника ПрАТ «СК «Арсенал» під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до неправомірності наведених у висновку від 27 травня 2015 року № 4981 експертного автотоварознавчого дослідження та розрахунку-фактури ТОВ «Автостар Львів» від 25 травня 2015 року № 367 розрахунків щодо визначення вартості відновлювального ремонту зазначеного автомобіля. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також ОСОБА_4 не надав доказів на спростування визначеної вартості відновлювального ремонту автомобіля, зазначеної у рахунку СТО, ТОВ «Автостар Львів», та у страховому акті, на підставі яких страховиком здійснено виплату страхового відшкодування, відповідачем не надано та не наведено об'єктивного обґрунтування, у чому полягає невідповідність наданим позивачем документам обставинам ДТП і пошкодженням, отриманим автомобілем.

Судом також враховано, що доводи касаційної скарги про те, що судами невірно визначено розмір грошових коштів, що підлягає стягненню на підставі неналежних доказів, зводяться до зміни (переоцінки) доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснена судами попередніх інстанцій та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик