Справа № 344/1831/14-ц
Провадження № 22-ц/779/971/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.В..

з участю відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із займаного житлового приміщення та стягнення витрат по оплаті судового збору, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 23 травня 2018 року в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 29 травня 2018 року,

в с т а н о в и в :

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В червні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» поданий позов до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який обґрунтований тим, що 28 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 82300 доларів США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 26.05.2023 року або достроково зі сплатою 15% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передав у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується іпотечним договором № б/н від 28.05.2008 року.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у відповідача станом на 22.11.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 145677,98 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 164 404 гривні 09 копійок. Позивачем направлено відповідачу письмову вимогу про виконання зобов'язання, попередження про стягнення на предмет іпотеки, вимогу про виселення мешканців (у зв'язку із зверненням стягнення) та вимогу про направлення іпотекодержателю усієї наявної документації на предмет іпотеки разом з ключами, яка відповідачем не виконана, що спонукало позивача звернутися з даним позовом. Просить в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 145677,98 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 164 404 гривні 09 копійок за договором про надання споживчого кредиту від 28.05.2008 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно; визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки; припинити право власності ОСОБА_1 на предмет іпотеки, в тому числі право володіння, користування, розпорядження вказаною квартирою; виселити з квартири ОСОБА_1 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від відповідача та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру та стягнути витрати по сплаті судового збору (а.с. 3-9, том 1).

У квітні 2014 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ПАТ «Дельта Банк» про розірвання кредитного договору, яку мотивував тим, що при підписанні договору про надання споживчого кредиту відповідачем за зустрічним позовом порушено його права, оскільки даний кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача (відповідача). Зокрема, щодо істотних умов договору предметом кредитного договору можуть бути лише грошові кошти у вигляді української гривні, а не іноземна валюта; перед укладенням кредитного договору працівники банку не попередили позивача за зустрічним позовом про валютні ризики, не надали повного розрахунку всіх платежів, пов'язаних з отриманням і супроводом кредиту, таким чином перед укладенням кредитного договору позивача ввели в оману. До того ж, ОСОБА_1 не підтвердив належним чином своє право на заявлення вимог стосовно споживчого кредиту. З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати договір про надання споживчого кредиту № 0 від 28.05.2008 року недійсним, зобов'язати приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.П. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки №442 від 28.05.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, а саме квартиру номер АДРЕСА_2 та належить позивачеві (а.с.111-118, 209-210, том 1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.04.2014 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про розірвання кредитного договору об'єднано в одне провадження зі справою за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із займаного житлового приміщення.(а.с.128, том 1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.05.2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із займаного житлового приміщення залишено без розгляду (а.с.226-227, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.05.2015 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов'язання вчинити дії відмовлено (а.с.231-236, том 1). Це рішення суду набрало законної сили.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.03.2017 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 12.05.2015 року про залишення без розгляду позовної заяви ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із займаного житлового приміщення та стягнення витрат по оплаті судового збору скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.274-275, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.05.2018 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із займаного житлового приміщення відмовлено (а.с.54а-56, том 2).

Не погодившись з рішенням суду, представник ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу з мотивів порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Посилаючись на положення ч.2 ст. 16 ЦК України, п.39 постанови Пленуму ВСУ №5 від 30.04.2012 року, апелянт не погоджується із висновком суду про відмову у позові через відсутність правових підстав для його задоволення, оскільки способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, що не виключає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки встановлений в договорі, тому іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Пунктом 4.2.1 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю (п.4.3 договору іпотеки). Враховуючи наведене, вважає, що існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателю та для визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в повному обсязі (а.с.60-63, том 2).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

У судове засідання представник апелянта не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлений судом про день, місце та час розгляду справи належним чином.

Вислухавши пояснення відповідача та його представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із положень ст.ст.37,38,40 ЗУ «Про іпотеку», встановивши, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду не передбачено Законом, тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 28 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 82300 доларів США зі сплатою 15% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 26.05.2023 року або достроково (а.с. 10-16, 143-149, том 1).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 28.05.2008 року укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 79,7 кв.м., житловою площею 44,9 кв.м. та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.05.2008 року нотаріусом Івано-Франківського МНО Фріс Н.Р., за реєстром №435, зареєстрованим Івано-Франківським ОБТІ 28.05.2008 року за № 8357/230, реєстраційний номер 17433223. Ринкова та погоджена сторонами договору вартість предмету іпотеки становить 440 438 гривень 00 копійок (а.с.22-24, 39 том 1).

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 48-51, том 1).

Із довідки та розрахунку заборгованості від 22.11.2013 року, наданої ПАТ «Дельта Банк», встановлено, що станом на 22.11.2013 року заборгованість по кредитному договору № 0 від 28.05.2008 року складає 145677,98 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 164 404 гривні 09 копійок, в тому числі: тіло кредиту - 79099,46 доларів США (в еквіваленті складає 632241,99 грн); відсотки - 66578,52 долари США (в еквіваленті складає 532162,11 грн). З них прострочена заборгованість по кредитному договору складає: тіло кредиту - 26518,76 доларів США (в еквіваленті складає 211964,45 грн); відсотки - 0 доларів. Загальна заборгованість станом на 22.11.2013 року становить 1 164 404 гривні 09 копійок (а.с.28, 180 том 1, а.с.36 том 2).

Як вбачається із розрахунку заборгованості, останній платіж по кредиту ОСОБА_1 внесено 01.07.2012 року (а.с.180 том 1, а.с.36, том 2).

04.12.2013 року ПАТ «Дельта Банк» направлено відповідачу вимогу про погашення заборгованості по кредиту у тридцятиденний строк в повному обсязі зі сплатою процентів за користування кредитом з урахуванням усіх штрафних санкцій. Після спливу цього строку в разі невиконання зобов'язань у повному обсязі банк вимагав погодити вартість предмету іпотеки, у випадку непогодження - надати доступ до предмету іпотеки для проведення оцінки та огляду, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки - добровільно звільнити житлове приміщення, яке є предметом іпотеки та знятись з реєстраційного обліку (виселитись) (а.с.40-41, том 1).

Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1 договору іпотеки від 28.05.2008 року, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (а.с.23, том 1).

Пунктом 4.2 договору передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав.

У п.5 даного договору зазначені застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 5.1 договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке відповідно до п.5.2 здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; позасудове врегулювання може бути застосоване сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.23, том 1).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно з ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16, аналізуючи положення ст.ст.33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателяабо за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі №6-1685цс16.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачено лише на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вищевказаного Закону.

До аналогічного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі №14-38цс18.

Як встановлено з матеріалів справи, АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого за договором забезпечення, укладеним з відповідачем, є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_1, підписавши договір іпотеки від 28 травня 2008 року, обумовили всі його умови, у тому числі узгодили питання щодо позасудового врегулювання спору, одним із способів якого визначили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя.

Отже, зазначений спосіб захисту порушеного права сторони договору прямо визначили як позасудовий.

Крім того, спосіб захисту права іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки не передбачений а ні статтею 16 ЦК України, а ні Законом України "Про іпотеку".

А з урахуванням положень статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Положення статті 16 ЦК України щодо способів захисту порушення права є загальними і підлягають застосуванню у сукупності із спеціальною нормою права, яка регулює відповідні правовідносини, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру, оскільки дані вимоги підлягають вирішенню у позасудовому порядку.

Щодо вимог про виселення із займаного житлового приміщення всіх мешканців та членів їх сімей з квартири, яка обтяжена іпотекою, слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Судом правильно встановлено, що відповідач у квартирі, обтяженій іпотекою не зареєстрований і фактично не проживає, що не оспорюється і позивачем. Інші особи, як такі, що проживають у квартирі, позивачем не зазначені та не є відповідачами. Крім того, позовні вимоги про виселення є похідними від основної вимоги - про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру, яка не підлягає задоволенню.

Тому суд дійшов вірного висновку, що правові підстави для виселення відповідача й інших осіб відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2018року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський