Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа №199/2547/134-ц

провадження №61-34587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленко Олександр Володимирович,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7, в особі законного представника ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

третя особа - Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області,

третя особа - Управління - Служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради,

представник третьої особи - Заніздра Андрій Петрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року у складі суддів Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2013 року У лютому 2013 року публічне акціонерне товариство «Ерсте Банк» (далі - ПАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_8 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, та виселення їх із указаної квартири.

Позов мотивовано тим, що 06 серпня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. було вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, для задоволення вимог АТ «Ерсте Банк» за кредитним договором від 15 вересня 2008 року у розмірі 462 085,89 грн.

Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, банк просив задовольнити позов.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Фідобанк» задоволено частково. Рішення судів попередніх інстанцій скасовано з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року у складі судді Скрипник О. Г. позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задоволено.

Визнано ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Виселено без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_6, ОСОБА_7 та знято їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час укладення договору іпотеки неповнолітній ОСОБА_7 не був співвласником та зареєстрованим у квартирі, яка знаходилась в іпотеці, квартира на праві власності належала ОСОБА_6, який в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором передав її в іпотеку ВАТ «Ернсте Банк» (ПАТ «Ернсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк». Оскільки на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу власником спірної квартири є ВАТ «Енсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», право власності на майно у ОСОБА_6 припинилося, у зв'язку з чим реєстрація та проживання відповідачів у спірній квартирі порушує права власника квартири на володіння і користування житлом, а тому позов підлягає задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло. Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов неправильного висновку, оскільки не врахував статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та норми статті 109 ЖК УРСР, що дана квартира була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого житла.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Фідобанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Цивільний кодекс України носить імперативний характер, у зв'язку з чим вимоги ПАТ «Фідобанк» про примусове виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, є законними та обґрунтованими. Реєстрація та проживання відповідачів у зазначеному будинку позбавляють позивача його прав володіння, користування та розпорядження своїм майном, чим об'єктивно порушуються права позивача, як власника майна. В добровільному порядку Відповідачі зазначений житловий будинок не звільняють.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Фідобанк»на вищевказане рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_8 (законного представника неповнолітнього ОСОБА_7) не погодився з доводами банку та просив залишити рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСРвстановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Звернувшись до суду з даним позовом ПАТ «Фідобанк» ставив питання про виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, встановивши, що право власності на передану в іпотеку банку квартиру було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Апеляційний суд правильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Аргументи касаційної скарги позивача висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких апеляційний суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову та мотивами, за яких скасував рішення місцевого суду.

Посилання в касаційній скарзі позивача на неправильне застосування апеляційної інстанції норм матеріального права спростовуються змістом наведених вище норм матеріального закону, які апеляційним судом застосовано правильно.

Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов'язання про повне інформування можливих покупців будинку про обтяження, чи до банку про виконання останнім обов'язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц).

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Фідобанк»залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська