Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/456/13-ц

провадження № 61-11122св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А., та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року у складі судді Ластовки Н. Д. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, за участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 26 червня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), назву якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк», та відповідачем укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 175 000,00 дол. США зі сплатою 13,50 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25 червня 2018 року.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до вказаного кредитного договору з 08 жовтня 2008 року процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 16 % річних.

На забезпечення виконання взятих відповідачем за кредитним договором зобов'язань 26 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 34 кв. м, жилою площею 16,10 кв. м.

Крім того, 26 червня 2008 року між тими ж сторонами укладено інший іпотечний договір, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 45,30 кв. м, жилою площею 26,30 кв. м. Проте відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати процентів за умовами кредитного договору, в результаті чого станом на 09 січня 2013 року утворилася заборгованість в сумі 295 812,93 дол. США, що еквівалентно 2 364 432,75 грн, у тому числі: за кредитом - 166 250,26 дол. США, що еквівалентно 1 328 838,32 грн; за процентами - 106 712,95 дол. США, що еквівалентно 852 956,59 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 8 795,02 дол. США, що еквівалентно 70 298,57 грн, та пеня на несвоєчасне повернення процентів - 14 054,71 дол. США, що еквівалентно 112 339,27 грн.

08 серпня 2012 року банк на адресу відповідача надіслав письмову вимогу з пропозицією погасити заборгованість за кредитним договором або передати у власність ПАТ «Укрсоцбанк» зазначені предмети іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, проте ця вимога залишилася без задоволення.

На підставі умов укладених договорів та статті 37 Закону України «Про іпотеку» позивач, уточнивши позовні вимоги, просив у рахунок часткового погашення заборгованості відповідача за договором кредиту в розмірі 1 037 000,00 грн звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартість якої відповідно до висновку про вартість майна від 24 грудня 2012 року становить 576 000,00 грн, а також на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 вартістю 668 400,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року позов задоволено. У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором кредиту від 26 червня 2008 року в розмірі 1 037 000,00 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34 кв. м, жилою площею 16,10 кв. м, та на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 45,30 кв. м, жилою площею 26,30 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів наявність в нього права вимоги до відповідача в рамках заявлених позовних вимог, довів розмір та підстави нарахування кредитної заборгованості, а тому вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за позивачем є обґрунтованою.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укрсоцбанк» просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що законом та договором передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Касаційна скарга мотивована тим, що перебіг позовної давності для позивача розпочався у червні 2009 року, а з позовом банк звернувся лише у грудні 2012 року.

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов лист, у якому Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації заперечувала проти касаційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» та просила рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Касаційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд встановив, що 26 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», назву якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 175 000,00 дол. США зі сплатою 13,50 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25 червня 2018 року.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до вказаного кредитного договору з 08 жовтня 2008 року процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 16 % річних.

На забезпечення виконання взятих відповідачем за кредитним договором зобов'язань 26 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 42.02-11/581, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 34,00 кв. м, жилою площею 16,10 кв. м.

Крім того, 26 червня 2008 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір № 42.02-11/582, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 45,30 кв. м, жилою площею 26,30 кв. м.

Пунктами 2.4.7 іпотечних договорів визначено, що іпотекодержатель має право у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до чинного законодавства України, зокрема Законів України «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» тощо.

У зв'язку з невиконанням боржником взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість, яка станом на 09 січня 2013 року становить 295 812,93 дол. США, що еквівалентно 2 364 432 грн 75 коп., у тому числі: за кредитом - 166 250,26 дол. США, що еквівалентно 1 328 838,32 грн; за процентами - 106 712,95 дол. США, що еквівалентно 852 956,59 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 8 795,02 дол. США, що еквівалентно 70 298,57 грн та пеня на несвоєчасне повернення процентів - 14 054,71 дол. США, що еквівалентно 112 339,27 грн.

08 серпня 2012 року ПАТ «Укрсоцбанк» надіслало на адресу ОСОБА_4 письмову вимогу з пропозицією погасити заборгованість за кредитним договором або передати у власність ПАТ «Укрсоцбанк» зазначені предмети іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, проте дана вимога залишилася без задоволення.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що позичальник не виконувала належним чином умови кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ПАТ «Укрсоцбанк» має право захистити свої порушені права кредитора щодо виконання боржником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.5 договорів іпотеки передбачено, що банк за своїм вибором звертає стягнення на предмети іпотеки одним із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі банку права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечення іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки банком від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації банком продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Пунктами 4.6 іпотечних договорів обумовлено те, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, та спростовує доводи касаційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Доводи касаційної скарги відповідача про необхідність скасування рішення суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки рішення суду скасовано судом апеляційної інстанції та відмовлено у задоволенні позову.

Не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги відповідача про необхідність відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик