Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 357/2690/17

провадження № 61-4398св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Кошель Б. І. від 02 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 09 квітня 2014 року вона подарувала квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй на праві власності, своїй племінниці ОСОБА_5, яка, скориставшись її станом здоров'я та тяжкими обставинами, змусила її укласти оспорюваний договір дарування, пообіцявши, що у разі його укладення вона буде надавати їй допомогу та догляд у подальшому.

Указувала, що вона була змушена була укласти цей договір на вкрай невигідних умовах, які полягають у занадто високій (неспіврозмірній) вартості квартири та вартості часу, який на неї витрачала ОСОБА_5, а також під впливом тяжких для неї обставин, викликаних каліцтвом та неможливістю себе обслуговувати самостійно, внаслідок чого вона залишилася без житла, а відповідач протягом останніх років не спілкується з нею, не допомагає у побуті, не допомагає в оплаті комунальних послуг.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4, посилаючись на положення статей 202, 203, 233 ЦК України, просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 09 квітня 2014 року між нею та ОСОБА_5

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення оспорюваного договору внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а також чинення на неї негативного впливу чи тиску з боку відповідача.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, оскільки позивач не довела своїх позовних вимог.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позову, не врахували, що у зв'язку з травмою, яку вона отримала 08 вересня 2010 року, вона потребувала сторонньої допомоги та піклування, не могла себе обслуговувати. Відповідач погодилась їй допомагати у разі укладення оспорюваного договору дарування, а тому вона уклала вказаний договір під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. Також не врахували, що вона є особою похилого віку (78 років) та внаслідок укладення оспорюваного договору втратила житло.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 09 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що договір дарування був укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, вважала, що цей правочин є недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом статті 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто, ця підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

У справі, що переглядається, установлено, що 08 вересня 2010 року позивач впала з дерева, працюючи в саду будинку АДРЕСА_2 отримала травму, у зв'язку із чим перебувала на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні № 2 в період з 08 по 27 вересня 2010 року та була виписана в задовільному стані на амбулаторне лікування під нагляд травматолога за місцем проживання, з рекомендацією ходити за допомогою допоміжних засобів пересування протягом 2-х місяців.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанції, вказуючи, що позивач не довела укладення оспорюваного договору внаслідок тяжкої обставини, не врахували вік позивача, її стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у сторонньому догляді, не з'ясували, чи є ці обставини тяжкими у такій мірі, що вплинули на укладення договору дарування.

Також суди не з'ясували, чи відбулась фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому, чи продовжує позивач проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування.

Крім того, суди попередніх інстанцій, посилаючись на те, що позивач не проживає у спірній квартирі, а проживає поАДРЕСА_2, не врахували такого.

Так, згідно з довідкою Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13 квітня 2017 року позивач проживає по АДРЕСА_2 указаний житловий будинок, загальною площею 55,6 кв. м, належить ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач набула право власності на вказаний будинок у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, а тому суду слід при новому розгляді справи перевірити, чи є спірна квартира (предмет договору дарування) єдиним житлом позивача.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта