Справа № 504/12/17
провадження № 2/504/384/18
07.12.2018смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Доброва П.В.,
при секретарі Данько Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.м.т. ОСОБА_1 області цивільну справу за розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.м.т. Доброслав Лиманського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, якою, з врахуванням уточнень від 17.04.2018р., просив суд визнати недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 відомості, які були поширені ОСОБА_3; зобовязати ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_2 у такий же спосіб, у який вона була поширена; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн. та судові витрати у розмірі 2 006,00 грн.
Ухвалою судді від 30.06.2017р., після прийняття самовідводу судді Рідник І.Ю., справу було прийнято до провадження суддею Добровим П.В.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.12.2018 року уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково. Зобовязано ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_2 у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановленихст.430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК. Воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи та докази, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення з наступних підстав.

24.11.2016р. в приміщенні Першотравневої сільської ради публічно відповідач ОСОБА_3 свідомо вказав на розумову неповноцінність позивача ОСОБА_2, що було виражено жестом (покрутивши вказівним пальцем у скроні) та зазначив, що позивач є неадекватною людиною.

Даний факт підтверджується відео та звукозаписом, а також показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_4.

Згідно з пенсійним посвідченням ОСОБА_2 № НОМЕР_1 серія ААИ № 757262 від 12.08.2014р., виданим довічно, йому призначено пенсію по інвалідності 3 гр., загальне захворювання.

Відповідно до виписки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Лиманської районної ради Одеської області № 175 від 07.04.2017р., ОСОБА_2 встановлено діагноз: поширений остеохондроз хребта з поразкою попереково-крижового відділу хребта.

У відповідності до довідки № 107 КУ «Лиманська центральна районна лікарня» від 07.04.2017р., виданої ОСОБА_2, він в наркологічному кабінеті на обліку не знаходиться. За медичною допомогою не звертався. На момент огляду без ознак наркологічного захворювання.

Довідкою № 65 КУ «Лиманська центральна районна лікарня» від 07.04.2017р., виданою ОСОБА_2, підтверджується, що він в психіатричному кабінеті на обліку не перебуває.

Отже, факт розумової неповноцінності позивача, його неадекватності судом не встановлено та позивачем не доведено. Таким чином, ця інформація є такою, що не відповідає дійсності.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Право кожного на повагу до його честі та гідності визначено в ст.28 Конституції України, ст. 270 ЦК України, та відповідно до ст.3 Конституції людина, її життя і здоровя, честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Згідно з п.3 зазначеної Постанови, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Згідно ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1, під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 270 ЦК України, фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Таким чином, вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи; в) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з вимогами ч. 1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 81 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 277 ЦК України та норми ЦПК України вказують, що обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до пункту 46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 року, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації.

Згідно із частиною 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Судом становлено, що відповідач ОСОБА_3 вказав на розумову неповноцінність позивача ОСОБА_2, що було виражено жестом (покрутивши вказівним пальцем у скроні) та зазначив, що позивач є неадекватною людиною.

Отже, суд вважає встановленим, що висловлювання відповідача не можна вважати оціночними судженнями, оскільки вони містять образу, є такими, що не відповідають дійсності.

На підставі викладеного, враховуючи покази свідків, суд визнає, що поширені відвідачем відомості, що позивач є розумово неповноцінним та неадекватною людиною, не відповідають дійсності.

Відповідно до частини 7 статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Отже, позовна вимога про зобовязання ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_2 у такий же спосіб, у який вона була поширена, підлягає задоволенню.

Водночас, докази того, що зазначена недостовірна інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію особи позивача, останнім не надано, тому позовна вимога про визнання поширених відповідачем відомостей такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача задоволенню не підлягає.

При розгляді справи судом критично оцінено наявні в справі документи, які з позитивної сторони характеризують особу відповідача, оскільки ці документи не спростовують встановлених при розгляді справи фактичних обставин.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 280 ЦК України передбачено, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Належні та допустимі докази завдання відповідачем моральної шкоди позивач не надав, за таких обставин у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди належить відмовити.

Згідно з п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.258-259, 268, 270, 272-273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Ухвалити у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди додаткове рішення наступного змісту:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 відомості, які були поширені ОСОБА_3.

Зобовязати ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_2 у такий же спосіб, у який вона була поширена.

В решті позовних вимог відмовити.

Додаткове рішення суду є невід'ємною частиною рішення суду від 07.12.2018 року.

Додаткове рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя П.В. Добров