Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 344/11313/14-ц

провадження № 61-19395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Крихівецька сільська рада Івано-Франківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року у складі судді Польської М. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Крихівецька сільська рада Івано-Франківської міської ради, про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, повернення земельної ділянки та відновлення межі між земельними ділянками.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником будинковолодіння, розташованого за адресою: вул. 22 січня, 171 у с. Крихівці Івано-Франківської міської ради. До складу будинковолодіння належить житловий будинок з господарськими спорудами та приватизована земельна ділянка, що підтверджується свідоцтвом про право власності. Власником суміжної земельної ділянки є ОСОБА_5, яка самовільно захопила частину її приватизованої земельної ділянки. Відповідно до акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 15 квітня 2014 року Державною інспекцією сільського господарства встановлено, що ОСОБА_5 самовільно зайняла її земельну ділянку загальною площею 17,772 кв. м шляхом встановлення дерев'яної огорожі та використовує її із порушенням вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). ОСОБА_6 веде будівництво із порушенням вимог Державних будівельних норм, а саме: бетонний фундамент залито на відстані 0,5 м від нової зміщеної межі її земельної ділянки. Відстань від фундаменту до її літньої кухні складає 0,8 м.

Посилаючись на вказані обставини та із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їй перешкод у користуванні земельної ділянки у розмірі 17,772 кв. м, повернути їй земельну ділянку, відновити межу між їхніми земельними ділянками, яка проходила до 14 травня 2014 року по розмітці межових знаків, які збереглися у землі. Перенести дерев'яну огорожу, встановлену відповідачем, на відновлену межу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визначити наявність чи відсутність захоплення відповідачем земельної ділянки позивача є неможливим, оскільки надані сторонами схеми суміжних земельних ділянок, які виготовленні різними ліцензованими організаціями, містять розбіжності.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані докази та встановивши усі обставини, ухвалив рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги всі докази, які надані позивачем. Факт самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки позивача встановлений у висновку судової інженерно-технічної експертизи, яка проведена в іншій справі, розглянутої у порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

У квітні 2017 року від ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, уяких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1964 га, розташованої за адресою: вул. 22 Січня,171 у с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності, виданого 24 червня 1996 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 вказувала на те, що відповідач пошкодила паркан, який свого роду є межовим знаком, у зв'язку із чим захопила її частину земельної ділянки.

Статтею 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж у натурі на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

Згідно із пунктом 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Отже, за змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із частиною першою статті 58, частиною другою 59 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу своїх вимог, позивач надала суду акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 15 квітня 2014 року № 04-01.28/118, у якому зазначено, що ОСОБА_5, як власник земельної ділянки площею 0,0481 га, розташованої за адресою: вул. 22 Січня у с. Крихівці Крихівці Івано-Франківської міської ради, отриманої у дар згідно з договором дарування від 24 січня 2013 року від ОСОБА_7, змінила цільове призначення частини цієї ділянки, а саме площею 0,0451 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, внаслідок чого змінилася площа та конфігурація ділянки. При цьому при перевірці Державною інспекцією сільського господарства в Івано-Франківській області, ОСОБА_4 надала схему двох суміжних ділянок сторін, розробленої на її замовлення Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-консалтинг ІФ», яка встановила факт самовільного захоплення площі ділянки 17,772 м кв., належної ОСОБА_4, шляхом встановлення ОСОБА_5 дерев'яної огорожі.

Разом із цим, у матеріалах справи порядок із актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 15 квітня 2014 року № 04-01.28/118, до якого долучена схема, виготовлена на замовлення ОСОБА_4 ? ТзОВ «Альянс-консалтинг ІФ», також є акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 304-01.28/158 від 21 травня 2014 року, до якого долучено схема, виготовлена на замовлення ОСОБА_5 Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ГІС», згідно з відомостями якого межа за двома державними актами на право власності землі співпадає.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно встановивши характер правовідносин сторін і застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, обґрунтовано виходив з того, що зважаючи на розбіжність двох порівняльних схем суміжних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які виготовлені різними ліцензованими проектними організаціями, визначити наявність чи відсутність захоплення частини земельної ділянки позивача не є можливим.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що факт самовільного захоплення відповідачем частини земельної ділянки підтверджується висновком судової інженерно-технічної експертизи, не беруться до уваги, оскільки експертиза проведена в іншій справі, розглянутої у порядку адміністративного провадження, в якій предметом позову були інші вимоги, а тому зазначений висновок не є належним доказом у розумінні вимог ЦПК України, який б достовірно свідчив про самовільне захоплення відповідачем частини земельної ділянки, і оцінюється судом за загальними правилами. Судом роз'яснено сторонам право заявляти клопотання про проведення судової експертизи з питання наявності факту захоплення частини земельної ділянки саме у цій цивільній справі, проте клопотання про призначення експертизи не надходили.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки судів по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик