Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 388/2149/15-ц

провадження № 61-19558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - приватне сільськогосподарське підприємство «Зарічне»,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Долинському районі Кіровоградської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Черненко В. В., Потапенка В. І., Франко В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне» (далі - ПСП «Зарічне»), третя особа - відділ Держгеокадастру у Долинському районі Кіровоградської області, про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю він є власником земельної ділянки АДРЕСА_1

Із 2009 року ПСП «Зарічне» почало обробляти вказану вище земельну ділянку без укладення з ним договору оренди, сплачуючи йому орендну плату.

У 2015 року він вирішив самостійно обробляти свою землю, проте

ПСП «Зарічне» відмовилось її повернути, посилаючись на наявність укладеного з ним договору оренди землі від 01 червня 2009 року строком на 10 років, який зареєстрований у державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр державного земельного кадастру») у Долинському районі за № 12.

Посилаючись на те, що ніяких договорів із ПСП «Зарічне» він не підписував, ОСОБА_1 просив суд визнати договір оренди землі від 01 червня 2009 року, укладений від його імені з ПСП «Зарічне» недійсним.

У лютому 2016 року ПСП «Зарічне» звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - відділ Держгеокадастру у Долинському районі Кіровоградської області, про визнання договору оренди землі дійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ПСП «Зарічне» обробляє земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1, з 2009 року. 01 червня

2009 року між сторонами у письмовій формі укладено договір оренди земельної ділянки на строк 10 років, який після державної реєстрації набув чинності з 01 червня 2009 року. Орендну плату отримував особисто ОСОБА_1 та жодних претензій не висловлював.

З урахуванням наведеного, ПСП «Зарічне» просило суд визнати договір оренди землі, укладений 01 червня 2009 року ПСП «Зарічне» із ОСОБА_1, дійсним.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2016 року у складі судді Бойка П. М. первісний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір оренди землі від 01 червня 2009 року, укладений від імені ОСОБА_1 із ПСП «Зарічне», зареєстрований у ДП «Центр державного земельного кадастру» у Долинському районі Кіровоградської області за № 12, недійсним. У задоволенні зустрічного позову ПСП «Зарічне» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір оренди землі

від 01 червня 2009 року, укладений від імені ОСОБА_1 із

ПСП «Зарічне» було укладено з порушенням вимог щодо форми правочину, а саме він не підписаний стороною правочину, чим порушено вимоги частини четвертої статті 203 ЦК України, що регламентує загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, він не відповідає вимогам закону, а тому є недійсним.

Справа судами в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ПСП «Зарічне» задоволено.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2016 року в частині первісних позовних вимог скасовано. Ухвалено нове рішення в цій частині, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до

ПСП «Зарічне», третя особа - відділ Держгеокадастру у Долинському районі про визнання договору оренди землі недійсним, відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що сторони не заявляли клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення дійсних обставин по справі, зокрема ким був підписаний спірний договір оренди. Посилання на пояснення свідків в частині хто підписав договір не може бути належним доказом, оскільки зазначені обставини підтверджуються тільки певними засобами доказування, зокрема почеркознавчою експертизою.

Встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував спірний договір оренди землі. ОСОБА_1 отримував орендну плату відповідно до спірного договору оренди землі з 2009 року по

2016 рік, що свідчить про те, що він знав обсяги орендної плати, які він отримує щорічно, тобто умови укладеного договору йому були відомі.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в суді першої інстанції стороною позивача було заявлено та підтримано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, викладене у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 У зв'язку з тим, що ПСП «Зарічне» фактично визнало, що оспорюваний договір оренди землі підписаний не особисто власником земельної ділянки, а іншою особою, яка не була уповноважена на його укладання, суд першої інстанції, не розглядаючи клопотання позивача про призначення цієї експертизи, ухвалив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Суд касаційної інстанції переглядає рішення суду апеляційної інстанції лише в частині первісного позову ОСОБА_1, оскільки в частині зустрічного позову справа апеляційним судом не переглядалась.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,26 га, яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, на підставі державного акта на право приватної власності на землю.

01 червня 2009 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,26 га на 10 років, який зареєстрований у ДП «Центр державного земельного кадастру» у Долинському районі 01 червня

2009 року за № 12.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись з позовом про визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки недійсним, позивач посилався на те, що такий договір не підписував, земельну ділянку в оренду не передавав.

За загальними положеннями ЦПК України 2004 року на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

За змістом статей 10 та 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.

Обов'язок доказування невідповідності підпису ОСОБА_1 на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов'язаний це доводити, зокрема у спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Суд апеляційної інстанції зазначених норм законодавства не врахував та дійшов передчасного висновку про те, що сторони у справі не заявляли клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення дійсних у обставин у справі, зокрема ким був підписаний спірний договір оренди, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи, а саме позовною заявою ОСОБА_1, в прохальній частині якої ним зазначено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

При новому розгляді справи, суду апеляційної інстанції необхідно враховувати загальні вимоги закону, передбачені статтею 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину та з'ясовувати наявність чи відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_1 на укладання оспорюваного договору на умовах, що в ньому викладених відповідно до заявлених позовних вимог, вирішити питання про призначення судової почеркознавчої експертизи відповідно до викладеного у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 клопотання останнього, оскільки сам факт отримання позивачем орендної плати за користування спірною земельною ділянкою, на яке послався апеляційний суд, не є належним та допустимим доказом у цих правовідносинах, та не спростовує факт відсутності вільного волевиявлення останнього на укладання оспорюваного договору на умовах, що в ньому викладені, й враховувати вимоги частини третьої статті 60 ЦП України 2004 року про те, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, оскільки апеляційним судом не з'ясовано обставин щодо волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні спірного договору, чи підписувався він останнім, то рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним є передчасним, таким, що у порушення вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року ґрунтується на припущеннях.

Не можна залишити в силі рішення суду першої інстанції відповідно до клопотання касаційної скарги, оскільки судом не встановлені фактичні обставини, зокрема волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні спірного договору, та не вирішено питання про призначення експертизи для з'ясування зазначених обставин, що не дає підстав для висновку про його законність і обґрунтованість.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану

представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта