Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 712/10650/18

Провадження 2/712/2343/18

17 грудня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Марцішевської О.М.

за участю секретаря судового засідання - Олефіренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради (Управління з питань державної реєстрації), третя особа: Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, третя особа: Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з вимогою визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні за адресою: м.Черкаси, пров. Отамана Деркача,8/1 зі зняттям з реєстрації у зв"язку з його смертю.

В обгрунтування позову вказувала, що 18.09.2003 року ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу придбала у гр. ОСОБА_3 23/50 частини будинку за адресою: м. Черкаси, пров. Отамана Деркача, 8/1 (раніше Лихачова,8/1). В 2018 році при заміні будинкової книги на вищевказане домоволодіння, що належить їй на праві приватної власності та оформленні субсидії, позивачу стало відомо, що за вказаною адресою зареєстрований гр. ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, який як їй стало відомо помер в 1974 році і помилково не був виписаний при перереєстрації права власності на домоволодіння в 2003 році. У родини померлого позивач отримати копію свідоцтва про смерть не має змоги, так як вони проживають за межами Черкаської області, у звязку з чим вона 03.07.2018 року звернулася із заявою до Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з вимогою надати їй відомості про смерть гр. ОСОБА_2 05.07.2018 року Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області повідомив позивачу про те, що відповідно до п. 9 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, працівники органів державної реєстрації актів цивільного стану зобов'язані додержуватись таємниці державної реєстрації актів цивільного стану. 26.07.2018р. позивач звернулась до Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення ЧМР із заявою про зняття гр. ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в її домоволодінні у звязку з його смертю. 26липня 2018 року відповідач відмовив позивачу у наданні такої послуги на підставі того, що не надано оригіналу свідоцтва про смерть гр. ОСОБА_2 Вважає свої права порушеними та змушена звернутись до суду.

Позивачка в судове засідання не з'явилась, звернулась з заявою про розгляд справи в її відсутність, позов підтримала та просила задоволити.

Відповідач в судове засідання не з"явився, про причини нез"явлення суд не повідомив. Відзиву на позов не подано.

Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, у наданому суду клопотанні повідомив про те, що позивачка не може отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_2, оскільки не може підтвердити родинні відносини. При розгляді справи покладався на розсуд суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Дослідивши матеріали справи, суд приходиь до таких висновків.

Судом встановлено, що 18.09.2003 року ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу придбала у гр. ОСОБА_3 23/50 частини будинку за адресою: м. Черкаси, пров. Отамана Деркача, 8/1 (раніше Лихачова,8/1). Право власності зареєстроване згідно з витягом про реєстрацію права власності від 13.05.2004 року.

В 2018 році при заміні будинкової книги на вищевказане домоволодіння, що належить їй на праві приватної власності та оформленні субсидії, позивачу стало відомо, що за вказаною адресою не скасована реєсстрація місця проживання померлої особи - ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, який як їй стало відомо помер в 1974 році і помилково не був виписаний при перереєстрації права власності на домоволодіння в 2003 році.

У родини померлого позивач отримати копію свідоцтва про смерть не має змоги, так як вони проживають за межами Черкаської області, у звязку з чим вона 03.07.2018 року звернулася із заявою до Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з вимогою надати їй відомості про смерть гр.ОСОБА_2

05.07.2018 року Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області повідомив позивачу про те, що відповідно до п.9 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, працівники органів державної реєстрації актів цивільного стану зобов'язані додержуватись таємниці державної реєстрації актів цивільного стану.

26.07.2018р. позивач звернулась до Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення ЧМР із заявою про зняття гр. ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в її домоволодінні у звязку з його смертю.

26 липня 2018 року відповідач відмовив позивачу у наданні такої послуги на підставі того, що не надано оригіналу свідоцтва про смерть гр. ОСОБА_2, чим позивачці створені перешкоди у користуванні власним майном, з приводу усунення яких остання звернулась до суду з даним позовом.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Цивільного кодексу України та ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, у відповідності до яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. ст. 317, 319 ЦК України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів.

Втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

В рішенні Європейського суду з прав людини та основоположних свобод від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Відповідно до витребуваного судом повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану ОСОБА_2, який проживав по пров.Ліхачова,8, помер 22.07.1974 року. Відповідачем відмовлено позивачці у знятті з реєстрації місця проживання померлої особи у належному позивачці житловому помешканні, оскільки остання не надала оригіналу свідоцтва про смерть вказаної особи, однак позивачка не наділена правом отримання такого документа щодо особи, яка не є її родичем.

Разом з тим, наказом Міністерства юстиції України від 26 грудня 2016 р. № 3773/5 затверджені зміни до деяких нормативно правових актів у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, а саме: органи місцевого самоврядування (їх посадові особи) мають право звертатись до відділів державної реєстрації актів цивільного стану із запитами щодо зареєстрованих актів цивільного стану, якщо запит зроблено у звязку зі здійсненням ними повноважень, визначених актами законодавства.

З урахуванням цього, суд приходить до висновку про необгрунтованість відмови відповідача у заяві позивачки про зняття з реєстрації у належному їй житлі померлої особи, оскільки вказана відмова грунтується на вимозі щодо надання позивачкою документу, який остання за законом не має право отримувати та водночас законодавством передбачено можливість відповідача на доступ до вказаної інформації у адміністративному порядку та, окрім вказаного, на відповідача покладений обов'язок вживати заходів щодо дотримання законності у межах компетенції у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб. У даному випадку бездіяльність відповідача щодо виконання покладених на нього повноважень за заявою позивачки щодо скасування реєстрації місця проживання померлої особи не може вважатись законною та такою бездіяльністю порушені права позивачки як власника житлового приміщення на користування своїм майном, оскільки збільшуються комунальні витрати по утриманню майна, тому суд вважає, що обгрунтованим посилання позивачки на норми ст. 391 ЦК України для захисту своїх прав, оскільки відмова без законних підстав у скасуванні державної реєстрації місця проживання померлої особи у житловому приміщення за заявою його власника являється втручанням у право власності останнього, а тому порушені права позивачки підлягають до поновлення та судового захисту.

З матеріалів справи та обставин справи вбачається, що порушення права власності позивача не може бути усунено в інший спосіб, як скасування державної реєстрації місця проживання померлої особи за місцем знаходження належної позивачки частини будинку, оскільки порушення відбулося саме внаслідок бездіяльності у скасуванні державної реєстрації вказаної особи. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що передбачено ст.280 ЦПК України.

При розподілі судових витрат по оплаті судового збору суд виходить з того, що позивачкою не заявлено про відшкодування понесеного нею судового збору за рахунок відповідача.

Керуючись п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 4,7,10,81,141, 263-266, 280-282 ЦПК України, ст.ст.317, 391 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 22 липня 1974 року у належній ОСОБА_1 23/50 частині житлового будинку за адресою: м.Черкаси, пров. Отамана Деркача,8/1.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Дата виготовлення повного тексту рішення 17.12.2018 року.

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua