Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 347/1378/15-ц

провадження № 61-9540св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Вербовецька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року у складі судді Турянського І. Є. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Беркій О. Ю., Мелінишин Г. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про відновлення заїзду до будинковолодіння та усунення перешкод у користуванні ним.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 Для доступу до будинку позивач користувався заїздом з АДРЕСА_1.

Проте згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27 січня 2015 року, яке видане на ім'я ОСОБА_7, заїзд до житлового будинку позивача вказаний як частина її земельної ділянки.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2016 року до участі у справі залучено Вербовецьку сільську раду Косівського району Івано-Франківської області як співвідповідача.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати недійсними державний акт про право власності на земельну ділянку та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 січня 2015 року, видане на ім'я відповідачаОСОБА_7, в частині включення до її площі заїзду на АДРЕСА_1; зобов'язати відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_6 негайно відновити заїзд до будинку з АДРЕСА_1 та надалі не чинити йому перешкод у користуванні вказаним заїздом.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що питання виділення земельної ділянки під заїзд позивачу сільською радою не вирішувалось, оскільки ні позивач, ні його батько з цим питанням не звертались. Водночас, оскільки спірний заїзд знаходиться на земельній ділянці відповідача ОСОБА_7, а не на земельній ділянці позивача, то позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що до будинковолодіння позивача є лише один заїзд, який неправомірно включений до державного акта та свідоцтва про право власності на земельну ділянку ОСОБА_7; сільська рада незаконно вилучила у позивача частину земельної ділянки, на якій знаходиться заїзд, яку ще у 1982 році було передано батьку позивача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 травня 1996 року, позивач ОСОБА_4 успадкував після смерті батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадкове майно, яке складається з 1/2 частини житлового дерев'яного будинку, житловою площею 93,3 кв. м та відповідної частини господарських будівель, що знаходиться в с. Старий Косів Косівського району Івано-Франківської області та розміщений на земельній ділянці присадибного фонду земель виконкому Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області (а. с. 7).

За договором дарування від 29 листопада 2008 року ОСОБА_4 отримав у дар від матері ОСОБА_10 іншу 1/2 частину будинковолодіння з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 Косівського району Івано-Франківської області (а. с. 8).

Рішенням Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 13 листопада 1981 року № 78 ОСОБА_9 надано дозвіл на добудову житлового будинку на земельній ділянці, відведеній для цих цілей (а. с. 15).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 листопада 2015 року № 047/БТ-15, виділено земельну ділянку в натурі та означено запроектований заїзд до господарства (під'їзну дорогу-північна сторона), за адресою: АДРЕСА_1, 08 лютого 1983 року. Проведено відвід земельної ділянки на місцевості, отримано будівельний паспорт, розпочато перебудову житлового будинку згідно з планом, за вказаним заїздом (існування заїзду з АДРЕСА_1 більше тридцяти років, АДРЕСА_1 з'явилася тільки через 20 років - південна сторона).

Експерт виявив, що з огляду на містобудівну документацію іншого під'їзду до господарства, власником якого є ОСОБА_4, житель АДРЕСА_1 - не заплановано. На час проведення експертних досліджень та огляду під'їзної дороги до господарства ОСОБА_4 виявлено її руйнацію та неможливість її подальшого використання.

У довідці Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 23 лютого 2016 року № 473 зазначено, що згідно з обліком земель Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області за формою 6-знм, за гр. ОСОБА_11 рахується земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2375 га і АДРЕСА_2, свідоцтво про право власності у Вербовецькій сільській раді не зареєстровано (а. с. 100).

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 січня 2015 року вбачається, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2375 га (а. с. 101).

Право власності відповідача на вказану земельну ділянку підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 102).

Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно із пунктом «г» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відмовляючи у позові, суди виходили з того, що з технічної документації № 4 1982 року на добудову до існуючого житлового будинку, не вбачається будь-якого визначення заїзду до будинку (а. с. 9-14).

Будь-який документ, який би визначав заїзд з АДРЕСА_1 до будинку позивача сільською радою не приймався. Тобто рішення щодо встановлення такого заїзду у встановленому законом порядку не ухваловалося.

Суди встановили, що для під'їзду до будинку існує інший заїзд з АДРЕСА_1, проте користуватися ним незручно (а. с.110-111, 117-118).

З висновку експерта вбачається, що вихідними даними експерт зазначав картографічні матеріали, викопіровки робочої карти 1973 року Вербовецької сільської ради на АДРЕСА_1, 22, с. Ст. Косів Косівського району, технічні паспорти на забудову та прибудову до житлового будинку і споруд КМБТІ, графічні викопіровки акта відводу виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель 08 лютого 1983 року, викопіровки генплану забудови садиби, будівельного плану на забудову, довідки архітектора та даних погосподарських книг. При цьому експерт встановив факт виділення земельної ділянки в натурі та означення запроектованого заїзду до господарства (під'їзної дороги - північна сторона) за адресою: АДРЕСА_1 08 лютого 1983 року.

Тобто встановлено проектування заїзду до спірного будинку з АДРЕСА_1 за картографічними даними 1973 року та документацією на будівництво 1983 року, проте даних про встановлення такого заїзду та прийняття з цього приводу рішення органом місцевого самоврядування у висновку не наведено.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановивши, що питання виділення земельної ділянки під заїзд позивачу сільською радою не вирішувалось, оскільки ні позивач, ні його батько з цим питанням не звертались, а спірний заїзд знаходиться на земельній ділянці відповідача ОСОБА_7, а не на земельній ділянці позивача, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про недоведеність порушення відповідачами прав позивача та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосовували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик