Провадження № 2/761/2455/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.

представників позивача, відповідача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Ритуальної служби спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_4, треті особи: первинна профспілкова організація Ритуальної служби спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними довідки, подання, протоколів, наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

01.03.2018 року судом було прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову ОСОБА_3 до Ритуальної служби спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» (далі - позивач 1), ОСОБА_4 (далі - відповідач 2), треті особи: первинна профспілкова організація Ритуальної служби спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якій просив суд:

1.Визнати недійсною Довідку з зазначенням вакантних посад, які пропонувались ОСОБА_3 директором Ритуальної Служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» згідно статті 49-2 Кодексу законів про працю України та п. 4.2 наказу по підприємству № 214 від 24.11.2014 року «Про скорочення чисельності і штату працівників», що регулюють вивільнення працівника за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

2.Визнати недійсним наказ Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» № 38 від 27.02.2015 року «Про внесення змін до штатного розпису, на підставі того, що посада начальника відділу по роботі з персоналом відсутня та не відповідає Класифікатору професій України (ДК 003:2010), який був чинний на момент введення наказу на підприємстві в дію.

3.Визнати недійсним наказ Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» № 36-к 02.03.2015 року «Про призначення» на підставі того, що посада начальника відділу по роботі з персоналом відсутня та не відповідає Класифікатору професій України (ДК 003:2010), який був чинний на момент введення наказу на підприємстві в дію.

4.Визнати недійсним подання директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» до Профкому Первинної профспілкової організації Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» «Про надання згоди Первинною профспілковою організацією Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» на звільнення ОСОБА_3 при скороченні за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України згідно статті 43 Кодексу законів про працю України.

5.Визнати недійсним протокол засідання Профкому Первинної профспілкової організації Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» «Про надання згоди Первинною профспілковою організацією Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» на звільнення ОСОБА_3 при скороченні за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України згідно статті 43 Кодексу законів Про працю України.

6.Застосувати насліди недійсності наказів № 38 від 27.02.2015 року «Про внесення змін до штатного розпису, № 36-к від 02.03.2015 року «Про призначення», зобов'язати Ритуальну службу СКП «Спецкомбінат ПКПО» поновити відділ кадрів та посаду начальника відділу кадрів Ритуальної Служби СКП «Спецкомбінат ПКПО».

7.Визнати недійсним наказ Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» № 151-к від 16.06.2015р. «Про звільнення» у зв'язку з порушенням процедури звільнення в межах чинного законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

8.Поновити позивача на роботі у Ритуальній службі спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» з 16.06.15 року на посаді Начальника відділу постачання.

9.Стягнути з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.06.15р. по день ухвалення рішення.

10.Стягнути на користь позивача з Ритуальної служби спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», первинної профспілкової організації Ритуальної служби спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 5 000,00 грн., як відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, по 1000,00 грн. з кожного.

11.Одночасно із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Ритуальної Служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» на користь позивача, стягнути з директора Ритуальної служби спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» ОСОБА_4 на користь Ритуальної служби спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», за незаконним наказом якого № 151-к від 16.06.2015р. проведено незаконне звільнення ОСОБА_3, як матеріальну відповідальність за заподіяну підприємству шкоду у зв'язку з оплатою ОСОБА_3 середнього заробітку за часу вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.06.15р. ОСОБА_4 порушуючи процедуру видав незаконний наказ № 151-к про звільнення, ознайомивши позивача з зазначеним наказом в цей же день.

Проте, роботодавець недотримався норм законодавства, щодо звільнення позивача при скороченні чисельності і штату працівників, а саме : позивачу не було запропоновано перейти на іншу роботу на тому самому підприємстві та була порушена юридична процедура отримання згоди від профспілкового органу на звільнення позивача згідно п.1 ст.40 Кодексу Законів про працю України.

У зв'язку з неправомірними діями відповідача, позивачу було нанесено моральну шкоду, внаслідок чого у ОСОБА_3 з'явилося безсоння, хвилювання, що привело до високого артеріального тиску, виникли часті головні болі, з'явилась емоційна та вегетативна лабільність. Все це стало приводом до подальшої госпіталізації та лікуванню в стаціонарних умовах в неврологічному відділенні. Крім того, почала прогресувати хвороба псоріаз, яка не проявлялась та не турбувала позивача з 2011 року. У зв'язку з цим, останній змушений був проходити стаціонарне лікування у шкірному диспансері, на що були витрачені кошти на ліки. Позивач оцінює завдану мені моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Таким чином, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 28.08.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Ритуальної служби спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування»; Третя особа: директор Ритуальної служби спеціальне комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» ОСОБА_4 про поновлення на роботі й оплату за час вимушеного прогулу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

В судовому засіданні 02.02.2018 року представник позивача заявив відвід головуючому у цій справі судді Осаулова А.А., а тому ухвалою суду від 02.02.2018 року дане питання передано до цивільної канцелярії суду для визначення іншого судді в порядку проведення автоматичного розподілу вказаної заяви в системі документообігу суду та зупинено провадження по даній справі було зупинено до вирішення заяви про відвід головуючого судді Осаулова А.А.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 02 лютого 2018 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено.

Тому, ухвалою судді Осаулова А.А, від 06.02.2018 року відновлено провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 01.03.2018 року було прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 01.03.2018 року відкладено проведення підготовчого судового засідання та витребувано у відповідача 1 докази.

10.05.2018 року представником відповідача 1 надано витребувані вищевказаною ухвалою суду документи.

Ухвалою суду від 10.05.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті, також відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі та в залученні заяви про зміну підстав віл 27.04.2018 року, повернуто її оригінал позивачу та його представнику.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та треті особи в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених відповідача та третіх осіб.

Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено наступні обставини справи та надано їм відповідні правовідносини.

Директором Ритуальної служби спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» ОСОБА_4. на ім'я голови Первинної профспілкової організації працівників Ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» ОСОБА_5 було подане подання від 05.11.2014 р. за № 1460 з проханням на підставі ст. ст. 40, 42, 43 КЗпП України розглянути подання, погодити наказ та дати згоду на звільнення працівників за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з доданим проектом наказу про скорочення чисельності і штату працівників та довідки відділу кадрів про наявність вакантних посад (т. 2 а.с. 68).

Як встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.04.2017 року у цивільній справі №755/3495/16-ц, що набуло законної сили, відповідно протоколу № 24 засідання зборів профспілкового комітету ППО РССКП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» від 14.11.2014 року погоджено проект наказу «Про скорочення чисельності і штату працівників» та надано згоду на скорочення чисельності та штату працівників з дотриманням з боку адміністрації всіх вимог чинного законодавства.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Також, 24.11.2014 року Ритуальною службою спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» прийнято наказ № 214 «Про скорочення чисельності і штату працівників», додатками № 1 та № 2 до якого є відповідно Перелік структурних підрозділів, що розформовуються, та посад, які скорочуються та виводяться з штатного розпису підприємства з 11.02.2015 року та Перелік структурних підрозділів та посад, що утворюються та вводяться до штатного розпису підприємства з 11.02.2015 року (т. 1 а.с. 7-11).

27.02.2015 року Ритуальною службою спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» прийнято наказ № 38 «Про внесення змін до штатного розпису», яким утворено структурний підрозділ «Відділ по роботі з персоналом», внесено посаду начальника відділу по роботі з персоналом - 0,5 одиниці, старшого інспектора з кадрів підпорядковано начальнику відділу по роботі з персоналом, організатора з персоналу підпорядковано начальнику відділу по роботі з персоналом, внесено до штатного розпису посаду начальника виробничого відділу в кількості 1 штатної одиниці. Крім того, наказано начальнику економічного відділу ОСОБА_5 внести з 02.03.2015 року до штатного розпису підприємства відповідні зміни та подати на затвердження (т. 2 а.с. 29).

Наказом Ритуальною службою спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» прийнято наказ № 36-к «Про прийняття» від 02.03.2015 року прийнято ОСОБА_6 на посаду начальника відділу по роботі з персоналом Ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» 02.03.2015 р. на 0,5 штатної одиниці від посадового окладу 5770,58 грн. згідно штатного розпису з випробувальним терміном шість місяців (т. 2 а.с. 31).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, визначає право особи на справедливий суд.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Між тим, КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Так, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено оскарження працівником окремих актів підприємства, що стосуються організації його діяльності, в тому числі подання директора та протоколів зборів, оскільки вони наділені правом приймати такі рішення, а втручання суду до внутрішньої діяльності підприємства є неприпустимим.

Як визначено ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Розглядаючи питання недійсності вказаних наказів, довідки, подання і протоколу слід зазначити, що відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Разом з тим, позивач, пред'явивши позов про визнання недійсним вищевказаних документів, не виклав обставин і посилання на наведені правові норми згідно ЦК України щодо недійсності вказаних документів.

Більш того, позивач не врахував, що у розумінні вимог ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України, недійсним може бути визнано лише правочин, як по своїй природі оскаржувані документи (накази, довідки, протоколи) не являються.

Відтак, жодних підстав для визнання вказаних документів недійсними, застосування наслідків недійсності, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача у суду немає.

У відповідності з ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

16 червня 2015 року наказом № 151-к директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" позивача звільнено з посади начальника відділу постачання у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників - п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким позивач був ознайомлений, що підтверджується його підписом (а.с.86, том 1).

Як на підставу для визнання даного наказу недійсним позивач посилається на те, що йому не було запропоновано перейти на іншу роботу та було порушено процедуру отримання згоди профспілкового органу на звільнення позивача згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, як встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2017 року у цивільній справі №755/12970/15-ц, згідно виписки щодо інформації про наявність вакантних посад на момент оголошення ОСОБА_3 наказу № 214 від 24 листопада 2014 року «Про скорочення чисельності і штату працівників» до моменту звільнення станом на 16 червня 2015 року було 10 вакантних посад, а саме: енергетик, машиніст компресорної установки 5-го розряду транспортно-механічної дільниці, енергетик 3-го розряду Лісового кладовища, електрогазозварник 4-го розряду Міського кладовища, каменотес 5-го розряду Лісового кладовища, прибиральник території Байкового кладовища, прибиральник території Міського кладовища, прибиральник території Лісового кладовища, робітник ритуальних послуг 3-го розряду Міського кладовища, робітник ритуальних послуг 3-го розряду Лісового кладовища.

Згідно акту про відмову від пропозицій вакантних посад для можливого переведення від 17 березня 2015 року ОСОБА_3, начальник відділу постачання, усно відмовився від запропонованих йому вакантних посад для можливого переведення, а також відмовився від надання письмової відмови від запропонованих йому вакантних посад для можливого переведення.

Цим же рішенням встановлено а те, що згідно протоколу № 24 засідання зборів Первинної профспілкової організації ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" від 14 листопада 2014 року за більшістю голосів профспілкового комітету погоджено проект наказу «Про скорочення чисельності та штату працівників» за поданням адміністрації від 05 листопада 2014 року № 1460, а також надано згоду на скорочення чисельності та штату працівників.

Таким чином, твердження позивача не відповідають дійсним обставинам справи.

07 липня 2016 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13 за участь третіх осіб Ритуальної служби «Спеціалізованого комбінату підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними при складанні Акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення та стягнення моральної шкоди відмовлено (т. 1 а.с.209-215). 15 вересня 2016 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 216-223).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, що набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування", ОСОБА_4, ОСОБА_14 про визнання дій, попередження та наказу № 226 від 08 грудня 2014 року неправомірними, відшкодування моральної шкоди відмовлено (т. 1 а.с. 224-227).

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу(профспілкового представника),первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» містить роз»яснення про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП.

Згідно ст. 49-4 КЗпП України зайнятість суспільно корисною працею осіб, які припинили трудові відносини з підстав, передбачених цим Кодексом, при неможливості їх самостійного працевлаштування, забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення". Ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення. Професійні спілки мають право вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов'язаних з вивільненням працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивач був попереджений про наступне звільнення, йому була запропонована інша роботу, оскільки він відмовився від неї, то власник мав всі підстави для розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Встановлені обставини свідчать про звільнення позивача з дотриманням вимог діючого трудового законодавства, у тому числі положень ст. 42, 492 КЗпП України. Обставини законності звільнення позивача підтверджено вищевказаними судовими рішеннями.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи ту обставину, що відповідач діяв в межах закону при звільненні позивача, в суду відсутні підстави для стягнення коштів моральної шкодм

Крім того, за вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди. Крім того, судом не встановлено, що погіршення стану здоров'я позивача мало місце саме внаслідок дій чи бездіяльності відповідача.

Крім того, у суду відсутня процесуальна можливість стягнення будь-яких коштів з третіх осіб, оскільки такі дії не передбачені чинним ЦПК України.

Виходячи з наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 16 ЦК України, ст. 64 ГК України, ст. 40, 43, 49-2, 49-4, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 3-5,12-13, 19, 76-92, 95, 187, 211, 223, 258-259, 264-265, 268, 272-273, 352, 354-355, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України,

в и р і ш и в:

Відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 згідно заяви від 20.02.2018 року до Ритуальної служби спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_4, треті особи: первинна профспілкова організація Ритуальної служби спеціального комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними довідки, подання, протоколів, наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А.А.Осаулов

Повний текст виготовлено 30.08.2018 року.