Дата документу 20.12.2018 Справа № 336/726/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/726/18 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
провадження № 22-ц/807/989/18 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2018 року ОСОБА_3 в особі адвоката Валько В.С. звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до ПАТ «Мотор Січ» про поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначав, що з 02.04.2008 року працював у ПАТ «Мотор Січ» на посаді ливарника металів та сплавів.

12 вересня 2014 року ОСОБА_3 був вимушений не вийти на роботу з причини сильного болю у спині, про що попередив старшого майстра. З'явившись на роботі 15 вересня 2014 року він написав пояснення, в яких виклав всі обставини, що стосувались його невиходу на роботу. У цей же день службову записку написав старший майстер цеху, в якій вказав зовсім іншу інформацію щодо невиходу на роботу ОСОБА_3, з проханням звільнити його.

Наказом № 2036 від 19.09.2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

ОСОБА_3 зазначає, що згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Враховуючи те, що він сумлінно виконував свої трудові обов'язки, раніше порушень трудової дисципліни не допускав, вважає застосування найжорстокішого дисциплінарного стягнення негуманним.

На підставі зазначено просив поновити його на посаді ливарника металів та сплавів ПАТ «Мотор Січ».

Рішенням Шевченківського районного суду від 27 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що спір виник з трудових відносин, апеляційну скаргу було призначено до розгляду порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 29 жовтня 2018 року (а.с.149), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, учасникам справи надавався строк до 20 листопада 2018 року для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_3

20 листопада 2018 року ПАТ «Мотор Січ» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності ОСОБА_3 факту того, що його звільнення відбулось без дотримання положень чинного законодавства, а відсутність на роботі мала місце з поважних причин.

Колегія погоджується з таких висновком суду.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема службової записки начальника цеху № 1 ПАТ «Мотор Січ» та письмових пояснень самого ОСОБА_3 від 15.09.2014 року ОСОБА_3 12 вересня не вийшов на роботу та був відсутній робочий день повністю. (а.с. 16, 17).

Рішенням № 18 профспілкового комітету цеху № 1 від 18.09.2014 року надано згоду на звільнення ОСОБА_3 за прогул без поважних причин (а.с. 5).

19 вересня 2014 року на підставі наказу директора з управління ПАТ «Мотор січ» ОСОБА_3 за скоєний без поважних причин прогул 12.09.2014 року звільнено у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП з посади ливарника металів та сплавів цеху № 1(а.с. 18).

Згідно копії журналу обліку видачі трудових книжок та додатків до них, копію трудової книжки ОСОБА_3 отримав 24 вересня 2014 року (а.с. 74, зворот).

В ст. 21 КЗпП України дано визначення, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

При вирішенні цього спору судом враховано положення статті 43 КЗпП України, про те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно копії виписки із протоколу рішення № 18 профспілкового комітету цеху № 1 від 18.09.2014 року згоду на звільнення ОСОБА_3 за прогул без поважних причин було надано.

Окрім цього, доводи ОСОБА_3 щодо порушень порядку звільнення, оскільки його не було запрошено на засідання профспілкового комітету спростовуються матеріалами справи, а саме вищезазначеною копією виписки із протоколу № 18, з якої вбачається, що ОСОБА_3 був присутній на засіданні(а.с. 5, зворот).

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці.

В ст. 149 КЗпП України врегульовано порядок застосування дисциплінарних стягнень. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на протязі періоду його роботі на підприємстві неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності. Копії п'ятнадцяти наказів, згідно яких до ОСОБА_3 застосовувалась догани, та його особисті письмові пояснення стосовно кожної з них, свідчать про те, що факт скоєння порушення він не заперечував (а.с.75-103).

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поваж них причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул уважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст.ст. 76, 77 ЦПК.

У той же час, на думку колегії суддів апеляційного суду, доказів, які надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог, недостатньо для того, щоб зробити висновок про поважність причин його відсутності на роботі 12 вересня 2014 року , а також про відсутність вини позивача у неявці на роботу.

Таким чином, оцінюючи підстави звільнення позивача, додержання відповідачем порядку звільнення останнього, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з дотримання норм трудового права, оскільки з боку позивача 12 вересня 2014 року дійсно відбувся прогул без поважних причин, відповідачем від останнього отримано письмові пояснення, а також враховано попередню роботу працівника, який протягом 2014 року притягувався до дисциплінарного стягнення п'ять разів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Передбачений у статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору та вказаною нормою Закону визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

У відповідності до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 отримав трудову книжку 24.09.2014 року, а з позовом про поновлення на роботі звернувся 12 лютого 2018 року, тобто з встановленого законодавством строку. Проте, про поновлення строку звернення до суду з позовом ним заявлено не було, поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, ним не наведено.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов'язки сторін.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, ст. 274, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: