ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 644/4123/17

провадження № 22ц/818/1335/18

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітній ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_5, Харківська міська рада, КП «Жилкомсервіс»,

третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_5, Харківської міської ради, КП «Жилкомсервіс» про визначення порядку користування квартирою, зміну договору найму житлового приміщення, зобов'язання укласти окремий договір, вселення, третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, за об'єднаним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, Харківська міська рада,

з апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова, постановлене 17 липня 2018 року, під головуванням судді Бугери О.В., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнила, про визначення порядку користування квартирою, зобов'язання укласти окремі договори найму, відкрити окремі особові рахунки та вселення.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона отримала спірну квартиру в 1987 році на родину, яка складалась з неї та її двох дітей - сина ОСОБА_7 та доньки ОСОБА_8. Квартиру отримала 3 кімнатну, оскільки мала захворювання на туберкульоз. Згодом донька виписалась з квартири та проживає окремо. Після одруження її сина ОСОБА_2, з її згоди, в квартирі була зареєстрована його дружина ОСОБА_3, потім народились діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, які також були зареєстровані в квартирі. З часом стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали погіршуватись та вони розлучились, але всі залишились проживати в квартирі. Потім ОСОБА_3 та ОСОБА_9, ОСОБА_10 почали перешкоджати їй проживати в квартирі. Замінили замки на вхідних дверях, в подальшому замінили двері, ключів їй не дали, її речі з квартири викинули. Зазначала, що саме вона сплачує заборгованість по квартирі та комунальним послугам, її пенсії не вистачає.

Оскільки між нею та колишніми членами родини сина склались напружені стосунки, вважала за необхідне встановити порядок користування квартирою. Не заперечувала проти реєстрації в квартирі малолітнього сина ОСОБА_11. Іншого житла ані вона, ані її син ОСОБА_12 не мають, посилання на наявність нібито майна ОСОБА_13, з яким вона нібито проживала, є недостовірними, оскільки останній давно помер. Вона змушена проживати у сусідів, або на дачі, син ОСОБА_12 за контрактом поїхав на заробітки. У зв'язку з чим, просила суд, визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши їй та її сину ОСОБА_2 у користування кімнату (3) площею 15,4 кв.м., ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 кімнати (2) площею 12,9 кв.м., (4) площею 18,1 кв.м. Кухню площею 6 кв.м., ванну кімнату площею 2,2 кв.м., вбиральню площею 0,9 кв.м., коридор площею 4,5 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м. залишити в загальному користуванні. Змінити договір найму житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_1. Зобов'язати КП "Жилкомсервіс" відкрити на її ім'я окремий особовий рахунок на кімнату (3) площею 15,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, зобов'язати Харківську міську раду укласти з нею окремий договір найму вказану кімнату. Стягнути судові витрати з відповідачів на її користь.

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась із позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, Харківська міська рада.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.01.2018 року вказані справи № 644/10077/16-ц та № 644/4123/17 було об'єднано до спільного провадження.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що протягом 6 місяців відповідач ОСОБА_2 в квартирі не проживає, а ОСОБА_1 взагалі не проживає в квартирі майже 20 років. В квартирі проживає сама позивач, її два сина, з родинами. Відповідач ОСОБА_2 не виконував обов'язки щодо дітей визначених в ст.ст.61, 63 СК України, вів антисоціальний спосіб життя, зловживав спиртними напоями, створював напругу в будинку, порушував психіку дітей та сімейне життя. Зазначала, що ситуація, яка склалась порушує права дитини її онука, погано впливає на дитину. ОСОБА_1 майже 20 років проживала у цивільному шлюбі із ОСОБА_13, згодом з ним зареєструвала шлюб та отримала у спадок квартиру, тобто була весь час забезпечена житлом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 17 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату площею 15,4 кв.м., а ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 кімнати площею 12, 9 кв.м. та площею 18, 1 кв. м. Кухню площею 6,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,2 кв.м., вбиральню площею 0,9 кв.м., коридор площею 4,5 кв.м. та балкон (*0,3) 0,7 кв.м. залишено у загальному користуванні. Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1. У задоволенні інших вимог відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_14 понесені судові витрати в сумі 1256 грн. по 314 грн з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на порушення норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову у задоволенні її позовних вимог щодо визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщення у зв'язку з тривалою, понад 6 місяців відсутністю без поважних причин за місцем мешкання, протиправно не прийняв до уваги письмові докази, що підтверджують безпідставність не проживання цих осіб у квартирі, перекрутив покази свідків, що були допитані у судовому засіданні та навіть не прийняв до уваги пояснення ОСОБА_2, який підтвердив, що добровільно залишив квартиру. Звертає увагу на те, що у квартирі фактично проживають не шість, а сім осіб, тому суд позбавив відповідачів значної частини житлової площі та створив малолітній дитині жахливі умови для існування та розвитку.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або спорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, обравши передбачений законом або умовами договору спосіб захисту.

Згідно частини 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у справі, яка розглядається в порядку цивільного судочинства, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Відповідно до статті 13 ЦПК України учасник справи, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, а суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням ВК Орджонікідзевської районної ради народних депутатів № 150/23 від 05.05.1987 року ОСОБА_1 було виділено 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 на родину з трьох осіб та відкрито на неї особовий рахунок.

06.03.2000 року між ОСОБА_1 та ЖЕД 143 м.Харків укладено договір найму квартири по АДРЕСА_1 на підставі ордеру.

Відповідно до наданих копій свідоцтв про народження ОСОБА_9, ОСОБА_10 є синами ОСОБА_3 та ОСОБА_2

17.01.2015 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюб із ОСОБА_15 та ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась дитина ОСОБА_6, про що свідчить копія свідоцтва про народження.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Спірною є квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою. Позивач ОСОБА_1 є наймачем даної квартири та отримала її відповідно до рішення Виконавчого комітету на родину з трьох осіб, в подальшому в квартирі були зареєстровані дружина її сина ОСОБА_16 та їх діти, а в 2016 році в квартирі було зареєстровано також малолітнього онука ОСОБА_6.

Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за їхньою заявою може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносинз власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

ОСОБА_3 наполягає на тому, що ОСОБА_1, не проживала у спірній квартирі більше 20 років. З цього приводу ОСОБА_1 пояснила, що літню пору року проводила на дачі, однак зв*язку із квартирою не втрачала, із настанням холодів поверталася у квартиру, там постійно знаходились її речі, вона сплачувала комунальні послуги.

Такі пояснення ОСОБА_1не спростовані належними та допустимими доказами.

Крім того, судом встановлено, сторонами не спростовано, що стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 значно погіршились після розірвання їх шлюбу, неприязними стали і стосунки ОСОБА_1 з відповідачами, які змінили замки на вхідних дверях, а в подальшому і самі двері, ключів від квартири ОСОБА_1, ОСОБА_2 не наддавалось. ОСОБА_1 зверталась до Індустріального ВП ГУПН в Харківській області із заявою про вжиття заходів у зв'язку із порушенням її житлових прав з боку ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Із зазначених причин ОСОБА_1, ОСОБА_2 не мешкали у спірній квартирі.

Вказані ОСОБА_1, ОСОБА_2 причини непроживання в спірній квартирі судова колегія визнає поважними та вважає, що відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

ОСОБА_3 право ОСОБА_1 користуватися спірною квартирою заперечує, вважає її такою, що втратила таке право внаслідок тривалого непроживання, ключів від квартири вона не має, тому її порушене право підлягає захисту.

Вирішуючи спір в частині визначення порядку користування спірною квартирою суд першої інстанції повно з*ясував обставини справи.

Так, відповідно до технічного паспорту квартира в будинку АДРЕСА_1 складається з 3 кімнат - площею 12,9 кв.м., 15, 4 кв.м., 18, 1 кв.м., коридору 4, 5 кв.м., кухні 6,0 кв.м., ванни 2, вбиральні 0,9 кв.м., балкону (*0,3) 0, 7 кв.м. Кімнати у спірній квартирі, є окремими.

Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс» в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1 з 19.09.1973 року, наймач, ОСОБА_2 з 11.12.1991 року - син наймача, ОСОБА_3 з 28.07.1993 року - невістка наймача, ОСОБА_4 з 16.05.1996 року - онук наймача, ОСОБА_5 з 04.11.2000 року - онук наймача, ОСОБА_6 з 29.09.2016 року - правнук наймача.

Відповідно до приписів ст. ст. 61, 63, 64 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Предметом договору найма жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з одної чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Члени сім*ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов*язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Стаття 104 ЖК Української РСР передбачає, що член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогамстатті 63 цього Кодексу.

У разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

У п. 16постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2, зі змінами та доповненнями, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судамиЖитлового кодексу України» судам були надані наступні роз*яснення з приводу застосування норм цього Кодексу. В силу ст.104 ЖК Української РСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Відповідно до ст. 47 ЖК України, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 кв. на одну особу.

Згідно п. 53 «Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Українській СРСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР та Укрсовпрофа від 11.12.1984 року № 470, розмір житлової площі надається в межах 13,65 кв.м на людину, але не може бути меншим ніж рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті. Рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті визначається виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів разом з радою профспілок.

Згідно постанови ВК Харківської обласної Ради народних депутатів та Президії обласної ради профспілок від 11.01.1985 року № 5 «Про правила обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Харківській області» рівень середньої забезпеченості житловою площею в м. Харкові визначений в 7,5 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов в розмірі 5,5 кв.м.

ОСОБА_3 вказує, що у спірній квартирі, окрім зареєстрованих осіб проживає також і цивільна дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_17, тому на кожного припадає інша кількість житлової площі, ніж та, що визначена судом.

Такі доводи ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі, оскільки проживання у спірній квартирі особи, яка туди вселилася без згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не породжує її право користування житловою площею, отже суд першої інстанції правильно не взяв зазначені обставини до уваги при визначенні розміру житлової площі, яка припадає на кожного.

Згідно даних технічного паспорту житлова площа спірної квартири становить 46,4 кв.м., тобто на кожну із шести осіб, які мають право користування нею припадає по 7,73 кв.м., отже на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припадає житлова площа 15,4 кв.м.

Кімната саме такої площі - 15,4 кв.м. і була виділена у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що не призводить до постановки на квартирний облік та не порушує права зареєстрованих осіб, в тому числі і права дитини.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, в тому числі і показання свідків, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна