Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 466/10464/15-ц

провадження № 61-24962св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Зет-Автор»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Копняк С. М., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Зет-Автор» (далі - ТОВ «Зет-Автор») про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що 25 вересня 2014 року він уклав з ТОВ «Зет-Автор» трудовий договір, яким було передбачено встановлення випробувального терміну на період до 30 листопада 2014 року, встановлено розмір заробітної плати на цей період у розмірі 15 000,00 грн, а після закінчення випробувального терміну - 20 000,00 грн.

Наказом директора ТОВ «Зет-Автор» від 29 травня 2015 року його було звільнено з роботи на підстави пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Однак, заробітну плату у день звільнення йому не виплачено, що є порушенням вимог статті 116 КЗпП України.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «Зет-Автор» заробітну плату за період з 01 жовтня 2014 року до 29 травня 2015 року у розмірі 150 000,00 грн, компенсацію за 12 днів невикористаної відпустки у розмірі 10 000,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 травня 2015 р оку до 30 вересня 2015 року у розмірі 81 000,00 грн.

У квітні 2016 року ТОВ «Зет-Автор» пред'явило до ОСОБА_1 зустрічний позов про визнання трудового договору неукладеним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що трудовий договір від 25 вересня 2014 року був підписаний з ОСОБА_1 від імені товариства директором МатківськимБ. М., який не мав повноважень на укладення цього договору, оскільки 12 вересня 2014 року загальними зборами учасників ТОВ «Зет-Автор» прийнято рішення про перетворення товариства в акціонерне товариство «Світло України» та призначено комісію з перетворення, до якої відповідно до частини четвертої статті 405 ЦК України з моменту призначення перейшли повноваження щодо управління справами юридичної особи.

Рішенням Шевченківського районного суду м Львова від 06 березня 2017 року у складі судді Білінської Г. Б. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ТОВ «Зет-Автор» задоволено. Визнано неукладеним трудовий договір від 25 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Зет-Автор».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Судом встановлено, що заробітна плата позивача за період роботи з 01 грудня 2014 року до 29 травня 2015 року за фактично відпрацьовані 96 годин робочого часу (неповний робочий день) становить 780 грн, яка була виплачена йому відповідачем у день звільнення. Крім того, встановивши, що рішенням загальних зборів ТОВ «Зет-Автор» від 12 вересня 2014 року було прийнято рішення про перетворення ТОВ «Зет-Автор» в акціонерне товариство «Світло України» та призначено комісію з перетворення, а трудовий договір з ОСОБА_1 був підписаний директором Матківським Б. М. 25 вересня 2014 року, суд вважав, що останній відповідно до статті 405 ЦК України не мав повноважень на укладення цього договору, тому визнав його неукладеним.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 березня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Зет-Автор» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 грудня 2014 року по 29 травня 2015 року у розмірі 7 091,91 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 травня 2015 року по 30 вересня 2015 року у розмірі 6 390,51 грн.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ «Зет-Автор» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачу при звільненні своєчасно не було виплачено заробітну плату, а тому відповідно до статей 116, 117 КЗпП України є підстави для стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із загальної кількості робочих днів за час затримки розрахунку. Підстав для задоволення зустрічного позову ТОВ «Зет-Автор» немає, оскільки директор, який підписав 25 вересня 2014 року оспорюваний трудовий договір від імені товариства, був звільнений з посади лише 12 листопада 2014 року. Також суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року по 31 листопада 2014 року, оскільки позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надано суду належних і допустимих доказів того, що за трудовим договором від 25 вересня 2014 року його було допущено до виконання трудових обов'язків або виконання ним трудових обов'язків в указаний період.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року по 31 листопада 2014 року скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з 25 вересня 2014 року по 31 листопада 2014 року, оскільки позивачем на виконання положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року були надані належні і допустимі докази на підтвердження цих вимог, зокрема, трудовий договір, укладений сторонами 25 вересня 2014 року. При цьому відповідачем не надано суду доказів того, що позивача не було допущено до виконання трудових обов'язків з 25 вересня 2014 року.

В іншій частині судове рішення не оскаржується, тому відповідно до вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку у цій частині не переглядається.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 вересня 2014 року між ТОВ «Зет-Автор» і ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, згідно з пунктом 1.1 якого на підставі цього трудового договору виникають трудові відносини між працівником (ОСОБА_1.) і ТОВ «Зет-Автор».

Також у цьому договорі сторонами погоджено, що працівник зобов'язується виконувати посадові обов'язки, визначені цим договором, посадовою інструкцією та завданнями безпосереднього керівника, а роботодавець (ТОВ «Зет-Автор») зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання трудових обов'язків працівника.

Згідно з пунктом 10.1 трудового договору від 25 вересня 2014 року цей договір набуває чинності з 25 вересня 2014 року і діє до 30 листопада 2014 року включно.

Наказом ТОВ «Зет-Автор» від 01 грудня 2014 року 10-к ОСОБА_1 на підставі його заяви від 28 листопада 2014 року прийнято на посаду юрисконсульта банківсько-інформаційного відділу з 01 грудня 2014 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Наказом ТОВ «Зет-Автор» від 29 травня 2015 року № 2-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підстави пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Заробітну плату у день звільнення ОСОБА_1 не виплачено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року по 31 листопада 2014 року, апеляційний суд виходив із того, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів того, що за трудовим договором від 25 вересня 2014 року його було допущено до виконання трудових обов'язків або виконання ним трудових обов'язків в указаний період

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

У статті 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

На підтвердження своїх вимог про стягнення заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року до 31 листопада 2014 року позивач надав суду копію трудового договору від 25 вересня 2014 року № 2, укладеного між ТОВ «Зет-Автор» і ОСОБА_1, згідно з яким цей договір набуває чинності з 25 вересня 2014 року і діє до 30 листопада 2014 року включно. Також договором встановлено предмет виконуваної працівником роботи, права та обов'язки роботодавця і працівника (а. с. 8-9).

Крім того, суд не врахував, що у трудових відносинах саме на роботодавця покладається обов'язок спростувати доводи позивача і довести, що заробітна плата працівнику була виплачена своєчасно, зокрема, у строки встановлені статтею 116 КЗпП України.

Встановивши, що трудовий договір від 25 вересня 2014 року № 2 був укладений сторонами в установленому законом порядку, не скасований, а відповідач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів того, що позивач, після укладення з ним трудового договору не був допущений до виконання своїх трудових обов'язків, апеляційний суд помилково відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року до 31 листопада 2014 року.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, оскаржуване рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року до 31 листопада 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення вказаних вимог.

Так, у пункті 5.1 трудового договору від 25 вересня 2014 року № 2 сторонами погоджено, що працівник у випробувальний період (з дати підписання цього договору до 30 листопада 2014 року) встановлюється заробітна плата у розмірі 15 000,00 грн на місяць.

З урахуванням вказаного, із ТОВ «Зет-Автор» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заробітна плата за період з 01 жовтня 2014 року до 31 листопада 2014 року у розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 487,20 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416,418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року до 31 листопада 2014 року скасувати.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Зет-Автор» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період роботи з 01 жовтня 2014 року до 31 листопада 2014 року у розмірі 30 000,00 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Зет-Автор» в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк