Справа № 629/6284/18
Провадження № 2-о/629/162/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Ткаченко О.А., за участю секретаря Торенко Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявоюОСОБА_1 до заінтересованої особи Комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що він проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді начальника СРПП Близнюківського ВП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області. 01.12.2017 року, на підставі наказу ГУНП в Харківській області №1627 від 24.11.2017 року, його для проходження стажування було направлено до ГУНП в Донецькій області терміном на 3 місяці. Далі, наказом Центрального ВП ГУНП в Донецькій області №326 від 04.12.2017 року його було направлено для проходження стажування на посаді оперуповноваженого СКП Лівобережного ВП Центрального ВП м.Маріуполь, юрисдикція якого входить до зони проведення антитерористичної операції. Фактично його службові обов'язки полягали у несенні бойової служби на блокпостах, охороні публічного порядку та виконанні інших завдань в зоні проведення антитерористичної операції. Після закінчення несення служби в зоні проведення АТО, з метою вирішення питання щодо наявності підстав для отримання статусу учасника бойових дій, він звернувся до ГУНП України в Харківській області з запитом про надання інформації щодо подачі на розгляд комісії НП України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників НП України або до інших органів документів для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, а також запитано наявну документацію з приводу проходження ним стажування на території Донецької області у період з 01.12.2017 року по 01.03.2018 року. В листі Управління кадрового забезпечення ГУНП України в Донецькій області зазначено, що ОСОБА_1 направлений на стажування до ГУНП в Донецькій області на підставі ст.75 Закону України «Про Національну поліцію», розділу ІХ Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, листа НПУ «Про кадрові призначення в системі НПУ» та наказу про направлення на стажування працівників ГУНП в Харківській області. Також зазначено, що ОСОБА_1 особисто не залучався до проведення антитерористичної операції, а виконував завдання з охорони громадського порядку та свої службові обов'язки, як поліцейський, які склали присягу на вірність Українському народові. Хоча Лівобережним відділенням поліції повідомлено, що він виконував завдання згідно індивідуального плану стажування та приймав участь у несенні служби на блокпостах в умовах проведення АТО, у несенні служби працівниками поліції під час забезпечення публічної безпеки та охорони громадського порядку. Документи на розгляд комісії з метою надання статусу учасника бойових дій не направлялись через відсутність наказу керівництва Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції. Однак заявник з цим не погоджується та просить встановити факт його безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, як працівник Національної поліції України.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник-адвокат ОСОБА_2 на задоволенні заявлених вимог наполягали з наведених в ній підстав, крім цього пояснили, що з письмовою заявою до Комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, не зверталися.

Представник заінтересованої особи - Комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, надав заяву про закриття провадження у справі в зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України.

Вислухавши думку заявника та його представника, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді начальника СРПП Близнюківського ВП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області.

01.12.2017 року, на підставі наказу ГУНП в Харківській області №1627 від 24.11.2017 року, ОСОБА_1 для проходження стажування було направлено до ГУНП в Донецькій області терміном на 3 місяці.

Наказом Центрального ВП ГУНП в Донецькій області №326 від 04.12.2017 року ОСОБА_1 було направлено для проходження стажування на посаді оперуповноваженого СКП Лівобережного ВП Центрального ВП м.Маріуполь.

Згідно повідомлення Управління кадрового забезпечення ГУНП України в Донецькій області №17аз/12/01-2018 від 09.07.2018 року, ОСОБА_1 був направлений на стажування до ГУНП в Донецькій області, на підставі ст.75 Закону України «Про Національну поліцію», розділу ІХ Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, листа НПУ «Про кадрові призначення в системі НПУ» та наказу про направлення на стажування працівників ГУНП в Харківській області, а не для безпосередньої участі у проведенні АТО. Працівники, які направлялися для проходження стажування до ГУНП в Донецькій області, у тому числі ОСОБА_1 не є суб'єктами боротьби з тероризмом, у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 особисто не залучався до проведення Антитерористичної операції на території Донецької області та не були наділені правами відповідно до ст.15 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», а відповідно до ст.23 ЗУ «Про Національну поліцію» здійснювали основні повноваження поліції.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частинами 1,2 ст.315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз'яснено в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Тобто чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб'єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення. 2. Встановлення факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов'язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. 3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). 4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ст.315 ЦПК України і не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній.

Згідно з рекомендаціями, наданими у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатись судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

В силу п.19 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов'язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України.

Встановлення окремо факту участі в антитерористичній операції вказаним законом не передбачено. Але обставини безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення підлягають встановленню при вирішенні питання надання особі статусу учасника бойових дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (далі - Порядок).

Пунктом 2-1 Порядку передбачено, що статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення.

Пунктом 4 Порядку визначений чіткий перелік документів, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій і підтверджують безпосереднє залучення особи до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення.

На підставі визначених Порядком документів рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається: комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін'юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв'язку, ДСНС, ДФС (далі-комісія); міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (далі - міжвідомча комісія), - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання (п.5 Порядку).

В силу Порядку рішення комісії або міжвідомчої комісії може бути оскаржене у судовому порядку.

З викладених вище положень закону вбачається, що встановлення окремо факту участі в антитерористичній операції не має юридичного значення, але встановлення таких обставин є складовою процесу надання особі статусу учасника бойових дій, для проведення якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи, рішення яких підлягає оскарженню в судовому порядку.

За таких обставин аргументи заявника та його представника щодо наявності підстав для розгляду заяви по суті ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень матеріального та процесуального закону.

Не спростовує таких висновків і посилання в заяві на Положення про комісію Національної поліції з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затверджене наказом МВС України від 23 травня 2016 року №405.

Так, згідно з вказаним Положенням комісія Національної поліції з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій приймає рішення про надання особам, зазначеним в пункті 1 розділу І цього Положення, статусу учасника бойових дій на підставі вивчення документів та, у разі потреби - заслуховування осіб.

Пунктами 7,8 цього Положення передбачено, що рішення Комісії може бути оскаржено в судовому порядку. У разі звернення особи до суду стосовно встановлення факту участі в антитерористичній операції чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій, учасником війни, і прийняття судом відповідного позитивного рішення таке рішення суду визнається як документ, що підтверджує право особи на визнання її учасником бойових дій, учасником війни. Рішення суду підлягає зберіганню в Національній поліції України відповідно до законодавства.

З наведеного можна зробити висновок, що насамперед, передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій, до комісії, а в разі відмови у наданні такого статусу - особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, в тому числі, стосовно встановлення факту участі в антитерористичній операції чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій, учасником війни.

Враховуючи вищевикладене, заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255,260,261,315 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Заяву представника заінтересованої особи ОСОБА_3 - задовольнити.

Провадження у справі за заявоюОСОБА_1 до заінтересованої особи Комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в п'ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст ухвали виготовлено 20.12.2018 року.

Суддя О.А.Ткаченко