Справа № 361/7528/17 Головуючий у І інстанції Радзівіл А. Г.
Провадження № 22-ц/780/3632/18 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 05.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сержанюка А.С., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області в складі судді Радзівіл А.Г., ухвалене в м. Бровари 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА Життя» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, просила визнати недійсним кредитний договір № Z71.227.72466 від 17 березня 2017 року.

Заявлені вимоги позивач мотивувала тим, що 17 березня 2017 року уклала із ПАТ «Ідея Банк» зазначений кредитний договір, за умовами якого банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 12000 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами за платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Вважає, що при укладанні кредитного договору порушені її права, оскільки банком не додержано норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено обов'язок кредитора перед укладенням договору про надання споживчого кредиту в письмовому вигляді повідомити про обставини, зазначені в цій статті. Працівники банку її з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило без тривалої затрати часу, після чого їй було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона, не маючи змоги прочитати через дрібний шрифт, підписала, сподіваючись на добросовісність працівників банку.

Крім того, п. 1.11 кредитного договору встановлює плату позичальником на користь банку за обслуговування кредитної заборгованості, вважає дане положення несправедливим, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Також банком порушено п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами.

Пунктом 1.13 кредитного договору порушено ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його фактично примушено до укладення договору страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією.

Пунктом 5.11 кредитного договору порушено ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позбавлення позивача права на відкликання згоди на обробку персональних даних є порушенням закону, а отже і є підставою для визнання такого пункту недійсним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору ч. 2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 6 Закону України «Про страхування», ст. ст. 2, 6, абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 32 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про інформацію», не врахував правові позиції та роз'яснення, викладені в пленумах Верховного Суду України.

Відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 17 березня 2017 року ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № Z71.227.72466 (а. с. 9 - 10), за умовами якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 12100 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50 % (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку, становить 9,50 %, що разом з Маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15 %.

Згідно п. 1.11 кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Згідно п. 1.13 кредитного договору позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку: переказати страховику, в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов'язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодо набувачем за яким виступає банк.

Згідно п. 2.1 кредитного договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 24 щомісячних внесках включно до 17 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № НОМЕР_1 в банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових процентів та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені згідно п. 3.3.1 цього договору; 6) погашення іншої заборгованості (в т. ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом).

Згідно п. 5.1 кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даному договорі та кредитній справі позичальника у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов'язаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України; зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Згідно п. 5.4 кредитного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду.

Згідно п. 5.11 кредитного договору позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах, визначених, чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє банк від обов'язку повідомлення про передачу його персональних даних пов'язаним товариствам банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону та цього договору. Позичальник підтверджує, що отримав повідомлення про включення інформації про позичальника до бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах, визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про права позичальника, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про позичальника, для виконання зазначеної мети.

Пунктом 6.1 визначено графік щомісячних платежів за кредитним договором.

17 березня 2017 року ОСОБА_2 подала заяву № Z71.227.72466 на приєднання до договору добровільного страхування життя № НПБ130801 від 23 травня 2014 року, якою підтвердила, що ознайомлена в усній та письмовій формі з умовами програми страхування життя, умовами договору добровільного страхування життя № НПБ 130801, що затверджений Головою правління ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя», отримала для ознайомлення та ознайомилась в усній та письмовій формі з Правилами Добровільного страхування життя ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя», та засвідчила своє повне та безумовне розуміння їх змісту та свій свідомий і компетентний вибір страхової послуги. Вона, заявник, цим підтверджує своє розуміння того, що ця Заява, Договір, Правила є основою правовідносин між Страховиком та Страхувальником (Застрахованою особою, Вигодонабувачем) і у своїй сукупності складають індивідуальний договір добровільного страхування життя з нижчезазначеними суттєвими індивідуальними умовами (а. с. 29).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконав його умови.

При цьому суд встановив, що на час укладення між сторонами кредитного договору третейське застереження, викладене у п. 5.4, не відповідало вимогам чинного законодавства, однак невідповідність даного пункту вимогам Закону України «Про третейські суди», що суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Таким чином, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, оскільки судом не з'ясовано можливість визнання недійсними окремих положень кредитного договору та часткового задоволення позову, відтак судове рішення не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо підставності позову ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, апеляційний суд керується наступним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на день укладення кредитного договору договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до умов п. 1.1 кредитного договору від 17 березня 2017 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, отже особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з положеннями частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Крім того, відповідно до п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного договору, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Дані вимоги закону додержані відповідачем, що підтверджується наявною в матеріалах справи на а. с. 28 довідкою-повідомленням, згідно якої ОСОБА_2 підтверджує, що кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» цього числа, 17 березня 2017 року, до підписання кредитного договору, надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме:

а) кредитодавець ПАТ «Ідея Банк», ЄДРПОУ, контактні дані; б) умови кредитування, зокрема мету, для якої кредит може бути використаний на поточні потреби; форми та види його забезпечення : застава придбаного за рахунок кредиту товару, без забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, яким вона здійснюється: оцінка майна необов'язкова; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача: готівкова (видача коштів з каси кредитодавця), або безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача (продавця товару); тип процентної ставки: змінювана; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування: переваги - проценти нараховуються на залишок кредиту; недоліки: мінімальний вік позичальника із довідкою про доходи 21 рік, без довідки про доходи 23 роки, аннуїтетна схема погашення, яка призводить до подорожчання кредиту; в) орієнтовна сукупна вартість кредиту складає: у процентному значенні 104,8000 %, у грошовому виразі 8581,3500 грн. з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, тощо), г) варіанти погашення кредиту - щомісячне погашення ануїтетними платежами, кількість платежів, їх періодичність та обсяги, визначені графіком щомісячних платежів за кредитним договором; д) можливості та умови дострокового повернення кредиту: можливе дострокове повне погашення кредиту з попереднім повідомленням кредитодавця; е) інші умови, передбачені законодавством; є) база розрахунку платежів: залишок кредиту - для процентів; сума наданого кредиту - для комісій та щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, а також графік щомісячних платежів за кредитним договором.

Своїм підписом ОСОБА_2 засвідчила, що з довідкою (повідомленням) ознайомлена, а наведена вище інформація є їй доступною і зрозумілою.

Також, згідно п. 5.1 кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України; зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Крім того, позивач отримала повну та вичерпну інформацію про усі умови договору страхування життя від 17 березня 2017 року.

Умови кредитного договору щодо послуг страхування були відомі позивачу до укладення договору та з такими умовами вона погоджувалась, у зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо несправедливості цих умов є безпідставними.

Не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги доводи ОСОБА_2, що інформація була їй надана відповідачем у нечіткій формі та в незрозумілий і двозначний спосіб.

Аргументи позивача, з урахуванням встановлених фактів та досліджених зібраних у справі доказів не дають підстав для висновку, що у спірних правовідносинах, в порушення принципу добросовісності існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а умови договору є несправедливими.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою умовою при реалізації інших правовідносин, та що банк принципово не повинен обмежувати вибір страхової компанії, апеляційний суд враховує, що п. 1.13 кредитного договору, на невідповідність вимог закону якого посилається позивач, конкретний страховик не зазначений.

Не можна також погодитися із доводами апеляційної скарги про нав'язування їй послуг страхування, що, на думку позивача, порушує ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою встановлено заборону банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Так, п. 10 індивідуальних умов договору страхування, викладених у заяві № Z71.227.72466 на приєднання до договору добровільного страхування життя, передбачена відмова страхувальника від договору страхування, починаючи з 15 календарного дня з його укладення, із поверненням викупної суми за договором (а. с. 29), а отже безпідставним є посилання ОСОБА_2 на обов'язковість послуги добровільного страхування.

Апеляційний суд враховує, що в кредитному договорі відсутні положення, які б ставили в залежність чинність кредитного договору від чинності договору страхування, в тому числі негативні для позичальника наслідки відмови від договору страхування після його укладення.

Безпідставними є посилання ОСОБА_2 на порушення п. 5.11 кредитного договору абзаців 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», відповідно до яких суб'єкт персональних даних має право пред'являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на обробку персональних даних.

Оскільки безпосередньо в п. 5.11 кредитного договору зазначено, що право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування, чим фактично спростовуються доводи позивача про безвідкличність згоди на обробку персональних даних, а отже права позивача даним пунктом не порушуються, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання даного пункту недійсним.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі посилається на порушення пунктом 5.11 кредитного договору вимог ст. 2, 6 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 32 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про інформацію», однак не зазначає, в чому полягає порушення цих норм, відтак апеляційний суд відхиляє дані доводи апеляційної скарги.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення ПАТ «Ідея Банк» вимог ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимоги Закону України «Про страхування», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист персональних даних», Конституції України, Закону України «Про інформацію» ґрунтуються на довільному трактуванні положень наведених норм і умов кредитного договору та спростовуються фактичними обставинами справи.

Разом із тим, позивач посилалася на невідповідність вимогам закону п. 1.11 та 5.4 кредитного договору.

Оцінюючи доводи позивача в цій частині, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Встановивши у кредитному договорі від 17 березня 2017 року умову про щомісячну сплату коштів за обслуговування кредитної заборгованості, банк не зазначив, які саме послуги надаються позичальнику банком.

Таким чином, банк нараховував, а позивач мала сплачувати кошти за послугу, яка не замовлялась і супроводжувала кредит, як компенсація витрат банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

Висновки апеляційного суду у цій частині ґрунтуються на правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Отже, умова п. 1.11 кредитного договору про щомісячну сплату коштів за обслуговування кредиту не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням ч. 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому підлягає визнанню недійсною.

Також не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди» п. 5.4 кредитного договору, в якому вказано, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку із ним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, оскільки відповідно до положень пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди», у редакції Закону України № 2983-VI від 03 лютого 2011 року, третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Отже, третейське застереження в кредитному договорі від 17 березня 2017 року між фізичною особою-споживачем та банком укладено в порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір також має бути визнаний недійсним.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, визнавши недійсними п. 1.11 кредитного договору про стягнення плати за обслуговування кредитної заборгованості та п. 5.4 про розгляд вимог, які випливають з цього договору, третейським судом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача в дохід держави судові витрати пропорційно до задоволення позову та апеляційної скарги в розмірі 1600 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА Життя» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково.

Визнати недійсним пункти 1.11 та 5.4 кредитного договору № Z71.227.72466 від 17 березня 2017 року, укладеного 17 березня 2017 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк».

В іншій частині позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (м. Львів, вул. Валова, 11, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 19390819) в дохід держави судові витрати в розмірі 1600 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 05 вересня 2018 року.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Сержанюк А.С.

Фінагеєв В.О.