Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 490/219/17-ц

провадження № 61-30338св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є.В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Миколаївській області, Державна казначейська служба України;

представник Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - РуснаковаТетяна Анатоліївна;

представник Державної казначейської служби України - Хмельницький Віктор Сергійович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 05 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44о/с її було звільнено з посади слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області в Миколаївській області. Вважаючи своє звільнення незаконним, вона звернулася до суду з адміністративним позовом.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 листопада 2016 року, її позов до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44 о/с в частині звільнення ОСОБА_3, поновлено її на посаді слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з 18 березня 2016 року, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 033 грн 45 коп.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 15 липня 2016 року № 184 о/с скасовано пункт наказу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) та поновлено її на посаді слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 19 вересня 2016 року № 264 о/с її звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Зазначала, що незаконним звільненням, що встановлено судовими рішеннями, їй завдано моральної шкоди, яка полягає у приниженні її честі та гідності, погіршенні ділової репутації, порушенні нормальних життєвих зв'язків.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідачів 25 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, а також понесені нею судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_3 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою доведено порушення її законних прав, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, що встановлено рішенням суду, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, що за змістом частини першої статті 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, є підставою для відшкодування моральної шкоди. Розмір моральної шкоди визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 5 квітня 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліціїв Миколаївській області відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що протиправне звільнення ОСОБА_3 призвело до втрати її нормальних життєвих зв'язків і потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та праці, завдало моральної шкоди та значних душевних страждань. Крім того, ураховуючи підстави та формулювання звільнення, а саме службова невідповідність, працевлаштування на роботу за фахом було проблематичним, а працевлаштування на державну службу взагалі неможливим. Тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України. Розмір моральної шкоди визначено згідно зі статтею 23 ЦК України з урахуванням вимог розумності та справедливості.

У травні 2018 року Головне управління Національної поліції в Миколаївській областіподало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3

Касаційна скарга мотивована тим, що наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 15 липня 2016 року № 184 о/с ОСОБА_3 поновлено на посаді слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області. У вересні 2016 року їй сплачено середній заробіток за дні вимушеного прогулу в сумі 12 033 грн 45 коп.

Вважало, що моральні страждання позивача компенсуються шляхом відновлення її порушеного права - поновлення на роботі.

Крім того, позивач перебувала на обліку в районному центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю у розмірі 7 699 грн 39 коп. Також зазначено, що наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 19 вересня 2016 року № 264 о/с про звільнення ОСОБА_3 за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (скорочення штату) позивачем не оскаржувався і залишається правомірним. При цьому ОСОБА_3 10 лютого 2017 року отримала одноразову грошову допомогу у розмірі 42 256 грн 50 коп.

Зазначено, що позивачем не додано доказів, якими б були підтверджені фізичні та моральні страждання чи погіршення здібностей потерпілого, які доводять розмір завданої моральної шкоди.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 403 ЦПК України, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року справу повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проходила службу в органах внутрішніх справ з 2003 року.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44 о/с ОСОБА_3 звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність - як таку, що не пройшла атестацію згідно Протоколу засідання атестаційної комісії від 26 лютого 2016 року).

Не погодившись зі звільненням, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання наказу про її звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року (справа № 814/709/16, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській від 17 березня 2016 року № 44 о/с в частині звільнення ОСОБА_3, поновлено її на посаді слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з 18 березня 2016 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 12 033 грн 45 коп.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 15 липня 2016 року № 184 о/с скасовано пункт наказу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) та поновлено на посаді слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 19 вересня 2016 року № 264 о/с ОСОБА_3 звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Вирішуючи спір, суди дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивачки, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суди врахували вимоги розумності та справедливості, а також конкретні обставини справи: роботу ОСОБА_3 протягом тривалого часу з позитивними характеристиками, характер порушення її прав, істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Посилання касаційної скарги на те, що моральні страждання позивача компенсуються шляхом відновлення її порушеного права - поновлення на роботі, безпідставні, оскільки компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, про що зазначено у наведеній вище постанові Верховного Суду України.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк