Номер провадження: 22-ц/785/88/18
Номер справи місцевого суду: 522/1470/16-ц
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про захист прав споживача через визнання договору фінансового лізингу недійсним та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» до ОСОБА_2 про визнання договору фінансового лізингу дійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Автокредит плюс" про захист прав споживача через визнання договору фінансового лізингу недійсним - задоволено.

Визнано недійсним публічний договір № DO1NA! від 18.05.2015 року про надання фінансового лізингу між Товариством з обмеженою відповідальністю „Автокредит плюс" та ОСОБА_2.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю „Автокредит плюс" транспортний засіб марки Lexus LS 460 2007 року випуску, р/н НОМЕР_1.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Автокредит плюс" () на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти в розмірі 313092,97 (триста тринадцять тисяч дев'яносто дві грн. 97 коп.) гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Автокредит плюс" () на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 3130,93 (три тисячі сто тридцять грн. 93 коп.) гривень.

В задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю „Автокредит плюс" до ОСОБА_2 про визнання договору фінансового лізингу дійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»подало до суду апеляційну скаргу, у якій просить суд змінити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року в частині застосування реституції за публічним договором № DO1NA! від 18.05.2015 року про надання фінансового лізингу та зменшити суму стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_2 на 51069,48 грн., яка складається з: плати за користування предметом лізингу - 23 289,01 грн.; збитків за амортизацію вартості авто - 19268,89 грн.; збитків за не отриманий прибуток 20% рентабельності - 8511, 58 грн.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року оскаржується ТОВ «Автокредит Плюс» лише в частині застосування реституції за публічним договором № DO1NA! від 18.05.2015 року та зменшення суми стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_2 на 51069,48 грн., тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз'яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що 18 травня 2015 року позивач на автостоянці у м. Дніпропетровськ, тобто поза офісним/торговельним приміщенням відповідача, підписав заяву про приєднання до публічного договору № DO1NA! про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua.

Вказана заява містить тільки статтю 14 „Особливі умови" та статтю 15 "Юридичні адреси та підписи сторін".

Від імені лізингодавця наявна ксерокопія печатки і факсиміле підпису директора ТОВ „Автокредит Плюс" ОСОБА_4, а також підпис представника лізингодавця ОСОБА_5

Проте вказана заява не містить умов про використання факсиміле, а також підтвердження повноважень представника ТОВ „Автокредит Плюс" ОСОБА_5 на підписання будь-яких угод від імені зазначеної юридичної особи та займаної посади.

Особливі умови заяви узгоджують:

Предмет лізингу згідно Специфікації, викладеної у Додатку № 1(пп. 14.1.1).

Строк лізингу 60 місяців з моменту підписання Додатку № 2 (Графік лізингових платежів) (пп. 14.1.2).

Щомісячні платежі та порядок їх сплати: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно Додатку № 2 (Графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі; відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно Додатку № 2 (Графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу у розмірі згідно Додатку № 2 (Графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі (пп. 14.1.3).

Період сплати з 05 по 09 число кожного місяця (пп. 14.1.4).

Транзитний рахунок № 4660 у ПАТ КБ „"ПриватБанк" для подальшого зарахування на рахунок ТОВ „Автокредит Плюс" (пп. 14.1.5).

Інші платежі: щорічний платіж по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов'язаних зі страхуванням за цим договором згідно Додатку № 2 (Графік лізингових платежів); винагорода за проведення додаткового моніторингу в строки та розмірі, зазначеними в статті 13.8 договору; винагорода за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмета лізингу при внесенні останнього платежу в строки та розмірі, зазначеними в статті 6.2.21 договору на день внесення платежу; платежі по відшкодуванню лізингодавцю витрат, передбачених статтею 6.2.4 договору, які сплачуються в період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому лізингодавець здійснив витрати (пп. 14.1.6).

Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізиногодержувач вносить аванс у розмірі 184000,00 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п. 14.1.5 договору (пп. 14.1.7).

Страхування предмета лізингу: умови страхування зазначені в ст. 5 цього договору (п. 14.2).

Договорами страхування за цим договором згідно пп. 14.2.1 є: договір страхування цивільної відповідальності (пп. 14.2.1.1) та договір страхування предмета лізингу (пп. 14.2.1.2).

Щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 10746,67 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов'язані з виконанням договору та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць (п. 14.3).

Дата підписання заяви 18.05.2015р. (п. 14.4).

Також судом встановлено отримання позивачем предмета лізингу у справжньому стані згідно специфікації та акту приймання-передачі (Додаток № 1) від 18 травня 2015 року.

03 червня 2015 року позивач сплатив на транзитний рахунок відповідача, відкритий у ПАТ КБ „ПриватБанк", 184000,00 грн., що підтверджується заявою на переказ готівки #ICZKF0603DJDQU.

У подальшому позивач щомісяця сплачував платежі за користування предметом лізингу згідно Графіку сплати лізингових платежів (Додаток № 2).

Останній платіж був здійснений позивачем 06.01.2016р., тобто вже після виникнення спірної ситуації 14 грудня 2015 року за місцем паркування предмета лізингу за участю працівників ПАТ КБ „ПриватБанк", що підтверджується актом свідків.

Таким чином, в період з червня 2015 року по січень 2016 року позивачем було сплачено лізингодавцю 260300 гривень.

Також позивачем були здійснені поліпшення предмету лізингу на загальну суму 52792,97 гривень, що підтверджується відповідними платіжними документами.

У зустрічній позовній заяві, ТОВ «Автокредит Плюс» просив визнати договір фінансового лізингу № DO1NA!, укладений між ним та ОСОБА_2 18.05.2015 року дійсним, посилаючись на те, що вказаний договір фінансового лізингу між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог, оскільки відповідач погодився з умовами договору, що підтверджується підписом на кожній сторінці оспорюваного договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Автокредит плюс», районний суд виходив з того, що оскільки договір фінансового лізингу між сторонами у письмовій формі з узгодженням усіх істотних умов не укладався, з огляду на що відсутнє і нотаріальне посвідчення вказаного правочину, яке є обов'язковим для договорів, що містять елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому він є недійсним, внаслідок чого кожна із сторін за таких договором зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду в частині застосування реституції за публічним договором та стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_2 саме 313092,97 грн., оскільки такий висновок суду відповідає матеріалам справи, вимогам закону та фактичним обставинам справи. При цьому, рішення суду в іншій частині ТОВ «Автокредит Плюс» не оскаржується, а тому відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегією суддів не переглядається.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, у письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався, а заява позивача про приєднання до публічного договору не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Так, судом встановлено, що договір фінансового лізингу між сторонами у письмовій формі з узгодженням усіх істотних умов не укладався, з огляду на що і відсутнє і нотаріальне посвідчення вказаного правочину, яке є обов'язковим для договорів, що містять елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому є недійсним.

За правилами частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно роз'яснень наданих у пунктах 5-7, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5).

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина 1 статті 216 ЦК) (пункт 7).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину (пункт 10).

Недійсний правочин породжує лише ті юридичні наслідки, які пов'язані з його недійсністю.

Недійсний правочин може виконати лише одна з сторін. У такому випадку друга сторона має повернути все одержане стороні, що виконала правочин, що є односторонньою реституцією, можливість застосування якої випливає з тексту частини 1 статті 216 ЦК України.

Врахувавши такі положення матеріального закону, вірним є висновок суду про наявність правових підстав для застосування наслідків недійсності правочину, а саме - у проведенні реституції між сторонами публічного договору про надання фінансового лізингу, що визнаний судом недійсним, у вигляді зобов'язання ОСОБА_2 повернути ТОВ «Автокредит плюс» транспортний засіб марки Lexus LS 460 2007 року випуску, р/н НОМЕР_1.

З огляду на вищевикладене, районний суд правильно на підставі ст. 216 ЦК України застосував наслідки недійсності правочину, а тому доводи апеляційної скарги, що судом невірно застосована реституція до вказаних правовідносин, колегією суддів не приймаються до уваги, з огляду на їх безпідставність.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення лізингових платежів в повному обсязі, є неспроможними, виходячи з наступного.

Згідно із ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

За ч.2 ст.22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 згідно врегульованого Додатком №2 графіком, щомісяця сплачував платежі за користування предметом лізингу.

Так, в період з червня 2015 року по січень 2016 року ОСОБА_2 було сплачено лізингодавцю 260300 грн.

Також позивачем були здійснені поліпшення предмету лізингу на загальну суму 52792,97 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (Том 1: а.с. 62-71).

Таким чином на користь ОСОБА_2 підлягала стягненню сума у розмірі 313092,97 грн. (260300 грн. + 52792,97 грн. = 313092,97 грн.).

У доданому апелянтом до апеляційної скарги розрахунку собівартості послуг за користування автомобілем, поряд з оплатою за користування предметом лізингу, зазначаються також збитки від амортизації авто та не отриманий прибуток, який відноситься до упущеної вигоди, відшкодування яких не є предметом даного позову.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів ,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 рокупо справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про захист прав споживача через визнання договору фінансового лізингу недійсним та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» до ОСОБА_2 про визнання договору фінансового лізингу дійсним - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31.08.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко