Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Шаргород

справа № 130/1288/18

провадження 2/152/491/18

Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Соколовської Т.О.

за участі:

секретаря судового засідання Годованюк І.Л.

представника прокуратури Вінницької

області, Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №1 Шаргородського районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Вінницької області, Жмеринської місцевої прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

I. ОСОБА_3 позицій позивача та відповідача.

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Вінницької області, Жмеринської місцевої прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області (далі відповідачі) про відшкодування моральної шкоди.

У обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що 04.10.2017 року, він був незаконно засуджений. Позов подає для того, щоб мати можливість оскаржувати вирок по нововиявленим обставинам через неправомірні дії посадових осіб при проведенні досудового розслідування в 2017 році на підставі наказів МВС України від 10.04.2004 року №1177 та Генпрокуратури України від 17.08.2012 року №69. Він неодноразово звертався до відповідачів, від яких отримував відписки всупереч зазначених наказів. На протязі 2017 року він вимушений був змінити уклад життя, щоб заставити відповідачів виконувати закони та накази, хворів, душевно страждав.

Позивач ОСОБА_2 просить визнати, що його заяви до відповідачів відповідали наказам МВС України від 10.04.2004 року №1177 та Генпрокуратури України від 17.08.2012 року №69, від 27.12.2014 року №9гн та ч.ч. 4,5 ст.214 КПК України; визнати порушення відповідачами положень ч.ч. 4,5 ст. 214 КПК України, ст.12 ЗУ "Про звернення громадян", наказів МВС України від 10.04.2004 року №1177 та Генпрокуратури України від 17.08.2012 року № 69, від 27.12.2014 року №9гн, стягнути з Держави Україна в особі Держказначейства України на його користь моральну шкоду, яку він оцінює в 180000 грн.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити (а.с.102, 122).

Представники відповідачів - Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, заяв про розгляд справи у їх відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За вказаних обставин, суд, з урахуванням думки представника відповідачів - прокуратури Вінницької області та Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області прокурора Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_1, вважає за необхідне розгляд справи провести у відсутності представників сторін, що не з'явилися, на підставі наявних у ній даних.

Представник відповідачів прокуратури Вінницької області та Жмеринської місцевої прокуратури за довіреностями від 20.06. та 05.11.2018 року прокурор Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними, юридично необґрунтованими.

Представником Головного управління Національної поліції у Вінницькій області за довіреністю від 02.01.2018 року - ОСОБА_4 надано відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідачем позов не визнається через відсутність правових підстав для його задоволення (а.с. 48 51).

ІІ. Заяви, клопотання сторін

Представником Головного управління Національної поліції у Вінницькій області за довіреністю від 02.01.2018 року - ОСОБА_4 подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки, на переконання представника відповідача, заявлений ОСОБА_2 позов не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, так як останній фактично оскаржує дії органів досудового розслідування, які в силу ст.ст. 303 304 КПК України розглядаються в порядку кримінального судочинства (а.с. 54-55).

Інші учасники справи, клопотань, пов'язаних з розглядом справи, не заявляли.

Позивачем ОСОБА_2 долучено до позовної заяви та подано окремо письмові клопотання про витребування від відповідачів наказів МВС України від 10.04.2004 року № 1177 "Про порядок роботи з зверненнями громадян" та Генпрокуратури України від 17.08.2012 року № 69 "Про єдиний реєстр", від 27.12. 2014 року "Про організацію прийому громадян, розгляд звернень", кримінальних проваджень № 0000045 від 16.06.2017 року; № 0000021 від 12.08.2016 року; №0000041 від 12.06.2017 року; № 0000020 від 12.08.2016 року; №0000053 від 24.07.2017 року; № 30000047 від 29.06.2017 року; № 30000020 від 21.03.2017 року та його заяви про злочин прокурора Омельчук А.В. від 06.02.2018 року (а.с.5,103).

Ухвалою суду від 13.12.2018 року у задоволенні вказаних клопотань відмовлено (а.с.206).

ІІІ. Процесуальні дії у справі

01.06.2018 року ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Сенько Л.Ю. відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання на 22.06.2018 року (а.с.41).

Далі суддями Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Сенько Л.Ю., Шепелем К.А., Заярним А.М. заявлено самовідводи від розгляду справи, які ухвалами суду від 31.07; 02.08; 06.08.2018 року задоволено (а.с.69, 70, 75, 76, 79, 80).

Розпорядженням в.о. голови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_5 від 06.08.2018 року справу передано на розгляд до Шаргородського районного суду Вінницької області через неможливість утворити новий склад суду для розгляду справи після задоволення самовідводів суддів Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області ( а.с.86).

Відповідно до вимог ст.14 ЦПК України, справу передано в провадження судді Соколовської Т.О.

Ухвалою судді від 27.08.2018 року позовну заяву прийнято до провадження, призначено підготовче засідання на 11 годину 02 жовтня 2018 року, яке відкладено на 08.11.2018 року (а.с.90, 112).

08.11.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год. 13.12.2018 року (а.с.156).

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.10.2017 року позивача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 510 грн (а.с. 167 - 170).

На вирок ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12.12.2017 року в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовлено. Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.10.2017 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін (а.с.171 175).

Вирок суду набрав законної сили 12 грудня 2017 року ( а.с. 175).

Відповідно до положень ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У якості доказів до позовної заяви позивачем долучено копію вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.10.2017 року, яким позивача ОСОБА_2 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (кримінальне провадження № 00002212). Жодних інших заяв, скарг ОСОБА_2, процесуальних рішень слідчого, прокурора, слідчого судді, поданих та прийнятих під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, позивачем до позовної заяви не долучено, відсутні і посилання на них у позовній заяві.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Висновки суду.

Згідно з положеннями статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 55 Конституції України кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі "Рябих проти Росії", пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі "ОСОБА_6 проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним.

Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух …(рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У пункті 50 рішення у справі "Беллет проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії").

Згідно з положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне субєктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення обєкт захисту буде відсутній.

Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод та інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя.

Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до п. 9 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав), оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору.

Ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України " Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно - розшукових заходів (стаття 2 Закону).

У справі, яка розглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є незаконні, на думку позивача, дії посадових осіб при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні по обвинуваченні його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, отже спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України у даному випадку відсутні.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_7 Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною ОСОБА_7 Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Протиправність дій (бездіяльності) органу досудового розслідування є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями частин першої - третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, належить розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За відсутності факту вчинення протиправних дій, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Надана позивачем копія вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.10.2017 року не містить висновків щодо протиправності дій (бездіяльності) органу досудового розслідування. Вказаним вироком суду позивача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення на підставі оцінених і перевірених доказів, які визнані судом належними і допустимими.

При цьому, в обвинувальному вироку фактів протиправності дій (бездіяльності) органу досудового розслідування, що обмежують чи порушують права та свободи позивача ОСОБА_2 при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні по обвинуваченню його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України в порядку кримінального судочинства - не встановлено.

Отже, позивач ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками прокуратури Вінницької області, Жмеринської місцевої прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України, ЗУ " Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

При цьому відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування аналогічних норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 641/2328/17 (а.с.150 - 154).

До позовної заяви ОСОБА_2 долучив переписку з прокуратурою Вінницької області, Жмеринською місцевою прокуратурою, ГУНП у Вінницькій області, Жмеринським ВП ГУНП у Вінницькій області по перевірці його заяв щодо, на його думку, неправомірних дій працівників Жмеринського районного сектору ДМС України, прокурорів Жмеринської місцевої прокуратури, голови Сербинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, посадових осіб Соломянської РДА в м. Київ, щодо ухилення від сплати аліментів на його утримання сином ОСОБА_3 та про хід досудових розслідувань у вказаних вище кримінальних провадженнях, які порушенні відносно працівників Жмеринського районного сектору ДМС України, прокурорів Жмеринської місцевої прокуратури, голови Сербинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, посадових осіб Соломянської РДА в м. Київ, сина позивача ОСОБА_3І.(а.с. 8,9, 14,15,16 -29, 32).

На підтвердження своїх позовних вимог позивач ОСОБА_2 до матеріалів справи також долучив:

-ксерокопію ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 16.04.2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення розміру стягуваних аліментів (а.с. 4);

- ксерокопію довідки Жмеринського міськрайонного відділу ВДВС ГТУЮ №570 від 11.01.2018 року про сплату позивачем аліментів на користь ОСОБА_8 (а.с.5);

- ксерокопію акту обстеження матеріально побутових умов проживання ОСОБА_2 від 27.12.2016 року (а.с.6);

- ксерокопію довідки Жмеринського обєднаного управління ПФУ № 187/02-3-25 від 11.01.2018 року про розмір пенсії ОСОБА_2 (а.с.7);

- ксерокопію ухвали слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду від 10 серпня 2016 року, якою зобов'язано керівника Жмеринської місцевої прокуратури, на підставі заяв ОСОБА_2 про ухилення від сплати аліментів на його користь сином ОСОБА_3 та про незаконне вторгнення до житла колишньої дружини ОСОБА_8, внести відомості про злочини до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.30 31);

- копію інформації голови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.10.2017 року про кількість звернення ОСОБА_2 до суду на протязі 2016-2017 року на дії працівників Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області та прокурорів Жмеринської місцевої прокуратури (а.с. 33 - 35);

- копію медичної карти №2679 від 12.11.2012 року, яка видана на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про звернення до окуліста та невролога 24.05.2017, 15.06.2017 (а.с.36 - 39).

Суд не приймає вказані документи як належні та допустимі докази, оскільки вони не містять інформації, яка має доказове значення для вирішення справи, так як не містять даних про фактичні обставини справи та щодо предмета доказування, який у даному цивільно правовому спору позивач ОСОБА_2 визначив - відшкодування моральної шкоди у зв'язку з неправомірними діями посадових осіб поліції та прокуратури при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 00002212 від 26.02.2016 року по обвинуваченню його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Позивач ОСОБА_2 у позовній заяві також просив визнати, що його заяви до відповідачів відповідали наказам МВС України від 10.04.2004 року №1177 та Генпрокуратури України від 17.08.2012 року №69 та ч.ч. 4,5 ст.214 КПК України; визнати порушення відповідачами положень ч.ч. 4,5 ст. 214 КПК України, ст.12 ЗУ "Про звернення громадян", наказів МВС України від 10.04.2004 року №1177 та Генпрокуратури України від 17.08.2012 року № 69, № 9гн від 27.12.2014 року.

Вказані вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Повноваження по здійсненню судового контролю за законністю та обґрунтованістю процесуальних дій і рішень органів досудового розслідування, інших учасників процесу, дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні кримінальним процесуальним кодексом України покладено на слідчих суддів і не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 №6-рп/2001 кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Так, положеннями ч. 1 ст. 303 КПК України визначено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, оскарження яких можливе на досудовому провадженні.

Поряд з цим, ч. 2 ст. 303 КПК України передбачено можливість оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які не розглядаються під час досудового розслідування під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 КПК України.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання факту порушення відповідачами положень ч.ч. 4,5 ст. 214 КПК України, ст.12 ЗУ "Про звернення громадян", наказів МВС України від 10.04.2004 року №1177 та Генпрокуратури України від 17.08.2012 року № 69, № 9гн від 27.12.2014 року повинні розглядатися в межах кримінального судочинства і не підлягають розглядові в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, суд констатує той факт, що позивачем ОСОБА_2 не надано жодних доказів у підтвердження того, що ним подавались будь які заяви в порядку ЗУ "Про звернення громадян" або скарги на дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 00002212 від 26.02.2016 року по обвинуваченню його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Відтак, вимога позивача про визнання відповідності його заяв вимогам закону, є безпідставною в розумінні статті 4 ЦПК України.

Крім того суд звертає увагу на те, що відповідно до правил ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позивачем ОСОБА_2 предявлено позовні вимоги, в тому числі і до Жмеринської місцевої прокуратури та Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, які не є окремими юридичними особами.

У зв'язку з набранням 15 грудня 2015 року чинності ст. 12 Закону України "Про прокуратуру" та згідно з наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року на території Вінницької області міські, районні, районні у містах та міжрайонні прокуратури припинили свою діяльність шляхом реорганізації у місцеві прокуратури за територіальним принципом.

Жодна із місцевих прокуратур не є юридичною особою та не наділена необхідним обсягом цивільної правоздатності та дієздатності у розумінні ст. 48 ЦПК України, у зв'язку з чим ці органи та їх посадові особи не можуть самостійно набувати цивільні права та обов'язки сторони або третьої особи у цивільному процесі.

У системі органів прокуратур області необхідним обсягом цивільної правоздатності та дієздатності наділена лише прокуратура Вінницької області.

Відповідно до ст.15 ЗУ "Про Національну поліцію" територіальні органи поліції утворюються в Автономній ОСОБА_7 Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах як юридичні особи публічного права.

У зв'язку з прийняттям ЗУ "Про Національну поліцію" КМ України прийнято постанову № 730 від 16.09.2015 року " Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", якою ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ та утворено як юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції у Вінницькій області.

Жмеринський ВП є структурним підрозділом ГУНП у Вінницькій області і не має статусу окремої юридичної особи.

Отже, Жмеринська місцева прокуратура та Жмеринський відділ поліції ГУНП у Вінницькій області не можуть бути відповідачами у даному цивільно правовому спорі.

Що стосується визначеного ОСОБА_2 відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, як джерела відшкодування шкоди, то суд зазначає наступне.

Держава Україна є самостійним учасником цивільних відносин ( ч.2 ст.2 ЦК України).

Як уже зазначалось судом, держава, згідно із положеннями ст.48 ЦПК України є стороною у справі і може бути як позивачем, так і відповідачем.

За приписами ч.4 ст.58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №12-рп/2001 про відшкодування шкоди державою вказано, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобовязаннями. Держава не відповідає по зобовязанням державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобовязанням держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобовязаннями коштами, які є у її розпорядженні.

Державна казначейська служба України (далі ДКС України) діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську служби України, затвердженим постановою КМ України від 15.04.2015 року №215 (далі Положення).

Згідно з Положенням, Казначейство є юридичною особою, виступає від свого власного імені, самостійно відповідає за власними зобовязаннями, є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України та не несе відповідальність за дії органів державної влади, а лише відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.3 ч.4 Положення).

Держава, ОСОБА_7 Крим (далі - АРК), територіальні громади не відповідають за зобовязаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.176 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.176 ЦК України юридичні особи, створені державою, АРК, територіальними громадами, не відповідають за зобовязаннями відповідно держави, АРК, територіальних громад.

Судом встановлено, що ДКС України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним, позивач не вказує на ДКС України як на порушника його прав, відповідно остання не повинна нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних, на його думку, дій при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні, тобто іншим державним органом.

VІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 8, 10, 11, 12, 13, 19, 48, 58, 76 - 81, 83, 89, 133, 141, 258, 259, ч.4 ст. 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст. ст. 19, 51, 56 Конституції України, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст.ст. 3, 15, 16, 23, 176, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 1,2 Закону України " Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", ст. 12 Закону України "Про прокуратуру", ст.15 ЗУ "Про Національну поліцію" суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Вінницької області, Жмеринської місцевої прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне ім'я (найменування) cторін:

позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, житель ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідачі:

- Державна казначейська служба України, 01601 м. Київ вулиця Бастіонна,6, ;

- прокуратура Вінницької області, 21050 м. Вінниця, вул.Монастирська,33,

;

- Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, 21050 м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ;

- Жмеринська місцева прокуратура Вінницької області, 23100, м. Жмеринка Вінницької області, вул. Національна, 6А;

- Жмеринський відділ поліції ГУНП у Вінницькій області, 23100, Вінницька область, Жмеринка, вул. Соборна, 58.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 13 грудня 2018 року.

Суддя: Т.О. Соколовська