Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 172/1049/16-ц

провадження № 61-33805св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року у складі судді Філіппова Є. Є. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 28 березня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 6 000 доларів США строком до 25 березня 2010 року. Останній зобов'язався погашати заборгованість по кредитному договору щомісячно. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_4 були укладені окремі договори поруки від 28 березня 2008 року, згідно з якими вони несуть солідарну відповідальність за виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору.

Посилалося, що у порушення умов договору ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував та станом на 25 вересня 2016 року має заборгованість - 19 912,36 доларів США, яка складається з: 4 299,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 15 612,48 доларів США - заборгованість за процентами.

Банк вказував, що від цієї суми потрібно відняти 7 975,63 доларів США, які були стягнуті з відповідачів на користь банку рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року.

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору від 28 березня 2008 року у сумі 12 543,21 доларів США., що за курсом Національного банку України від 23 вересня 2016 року складає 325 120,04 грн.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року у задоволенні позов ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами допущено порушення умов кредитного договору, але банк пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив ОСОБА_5, а з заявою про поновлення цього строку банк не звертався.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції щодо пропуску банком строку позовної давності є таким, що зроблений відповідно до норм матеріального та процесуального права, підтверджується матеріалами справи.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги банку стосовно того, що 14 листопада 2011 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на рахунок відповідача надійшов платіж у сумі 12 грн, а тому строк позовної давності перервався та не пропущений, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено джерело надходження цих коштів та те, що цей платіж здійснено особисто відповідачем.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що остання оплата за кредитним договором відбулася 14 листопада 2011 року, тому строк позовної давності було перервано на підставі частини першої статті 264 ЦК України та він почав свій відлік заново. Таким чином, на думку позивача, строк позовної давності пропущено не було, а суди безпідставно відмовили у задоволенні його позову.

Відповідачі судових рішень не оскаржили, тому їх перегляд здійснюється у межах доводів касаційної скарги банку.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій по суті є правильними, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що заочним рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року з відповідачів на користь банку вже було повністю стягнуто заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року, а з цим позов банк звернувся тільки у жовтні 2016 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про пропуск строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив ОСОБА_5 у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами розрахунку заборгованості, з якого вбачається, що остання сплата за кредитним договором відбулася 14 листопада 2011 року, тобто мало місце переривання строку позовної давності, є безпідставними.

Апеляційний суд правильно вказав, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено джерело надходження цих коштів та те, що цей платіж здійснено саме відповідачем, що є процесуальним обов'язком позивача відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що після стягнення заочним рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року на користь банку заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2008 року право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися та кредитор мав право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, проте сторони з цих підстав судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржили, а суд касаційної інстанції розглядає касаційну скаргу у межах її доводів відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що неврахування судами вказаної обставини не призвело до ухвалення незаконного судового рішення, так як по суті суди правильно відмовили у задоволенні позову банку, а не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк