Справа № 495/4250/18
13 серпня 2018 року м. Білгород-Дністровський
Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого одноособово судді Боярського О.О.,
при секретарі - Рачицькій І.А
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «МАКСУС ЛІЗІНГ» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, суд, -
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, надав письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
У судове засідання представник відповідача ТОВ «МАКСУС ЛІЗІНГ» не зявився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином шляхом направлення судової повістки та розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.
Враховуючи дані обставини, а також позицію позивача, на підставі ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, згідно п. 1.1. Договору предметом фінансового лізингу по даному Договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у специфікації, а саме, автомобіль ВАЗ Largus.
Згідно п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (автомобіль ВАЗ Largus) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (ОСОБА_1В.) на строк та на умовах, передбачених даним договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства.
До теперішнього часу позивачу не було передано предмет лізингу автомобіль марки ВАЗ Largus.
Відповідно до ст. 2 Закону України Про фінансовий лізинг та ч. 2 ст. 806 ЦК України, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів діяльність Відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України Про захист прав споживачів.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Однак, зазначений договір нотаріально посвідчений не був.
Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України зазначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.
Отже, Закон України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг чітко, без можливості різного тлумачення правової норми, встановлює, що Відповідач відноситься до фінансової установи.
Крім того, згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Згідно п. 11-1 ст. 4 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.
В Державному реєстрі фінансових установ відсутня інформація про наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України Про ліцензування видів господарської діяльності ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити певні ознаки та реквізити, передбачені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.
Інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання.
Достовірної, доступної інформації щодо предмету договору позивачем також не було отримано, що суперечить Закону України Про захист прав споживачів.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України Про захист прав споживачів споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
Крім того, п. 2 ч. 1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.
Як вбачається із п. 1.3 Договору, Лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування Лізингоодержувачу - (непрямий лізинг). Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу - наявне введення в оману стосовно його виду.
Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності автомобіль за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 25% його вартості та 10 % адміністративного платежу, після чого Відповідач на протязі 90 календарних днів буде передавати предмет лізингу у користування.
Крім того, в договорі відсутні рік випуску транспортного засобу, який є предметом Договору, а Додаток № 1 до Договору (специфікація предмету лізингу із зазначенням ціни), Відповідачем взагалі не надано Позивачу, внаслідок чого неможливо встановити специфікацію предмету лізингу та його ціну на момент укладання договору. Це вказує на невизначеність предмету договору лізингу.
Крім того, авансовий платіж, який вніс позивач у Договорі формулюється як комісія за організацію Договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів та являє собою відсоток від вартості Предмету лізингу у розмірі 10 %, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, про дійсне призначення якого позивача було введено в оману під виглядом сплати авансу.
Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України Про фінансовий лізинг, не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.
Відповідно до ч.6 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.
Отже, несправедливими є й сплата адміністративного платежу, оскільки як в Договорі визначено, що комісія за організацію Договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію Договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, та включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладанням договору, в тому числі витрати, що повязанні з пошуком предмету лізингу.
Також, пункт 12.1 розділу 12 Договору встановлює дуже жорстку односторонню відповідальність для Позивача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України Про захист прав споживачів.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Крім того, відповідно до п. 2.2. спірного договору, строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком № 1 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.
Згідно п.10.1. Договору, лізинговий періодичний платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 1 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 18,49 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно), частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу).
Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень, підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього.
Згідно п. 17.4 договору, підписанням цього договору та додатків до нього Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ МАКСУС ЛІЗІНГ, що стосуються змісту Договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього.
Позивач додатку № 1 до Договору не підписував і не отримував.
Відповідачем не було узгоджено та підписано з Позивачем додаток № 1 Специфікація предмету лізінгу із зазначенням вартості та Графік сплати лізингових періодичних платежів, що повинен містити суттєві умови щодо виконання договору, розміру лізингових платежів.
Оскільки у спірному договорі відсутнє чітке визначення таких істотних умов договору як предмет фінансового лізінгу, його специфікація, розмір і строк сплати лізингових платежів, зазначений договір є недійсним на підставі наявності несправедливих умов договору в розумінні ч. 2 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів.
Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Так, наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком має бути повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні в натурі всього, що вона одержала на його виконання.
Оскільки фактично до виконання договору приступив тільки позивач шляхом сплати грошових коштів, то відповідач зобов'язаний повернути позивачу всі одержані на виконання договору кошти в розмірі 35 490 грн.
Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 висловив свою правову позицію, а саме: ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).
Аналогічна позиція Верховного Суду України щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним закріплена в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.
В частині другій статті 18 цього Закону України Про захист прав споживачів закріплено визначення поняття несправедливі умови договору згідно з яким, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ряд його умов є несправедливими, за вищевикладених підстав, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також відсутність ліцензії на провадження діяльності із залучення фінансових коштів фізичних осіб та нотаріальне посвідчення договору, у звязку з чим є всі підстави для визнання даного договору недійсним.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, аналізуючи вимоги чинного законодавства, якими регламентовані спірні правовідносини сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю МАКСУС ЛІЗІНГ та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення сплаченої позивачемз відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю МАКСУС ЛІЗІНГ суми у розмірі 35 490,00 гривень.
Відповідно ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 704,80 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 5, 6, 203, 215, 216, 220, 628, 799 Цивільного кодексу України, ст.ст. ст. ст. 1-12, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ТОВ «МАКСУС ЛІЗІНГ» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів - задовольнити.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк зі дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя