Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 722/1788/16-ц

провадження № 61-18024св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року у складі судді Унгуряна С. В. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Перепелюк І. Б., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним, визнання договору довічного утримання укладеним та розірвання договору довічного утримання.

Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 2010 року приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р. Д. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сокирянською державною нотаріальною конторою 04 грудня 2009 року. Вказаний договір укладено від її імені на ім'я відповідачки ОСОБА_5

Оспорюваний договір є таким, що не відповідає вимогам закону, укладений всупереч її волі та вчинений з метою приховати іншу угоду. Наміру відчужувати будинок у такий спосіб у неї не було.

Будь-яких коштів за житловий будинок від відповідачки ОСОБА_4 не отримувала ні до підписання договору, ні після цього, хоча відповідачка стверджувала протилежне.

Укладаючи спірний договір купівлі-продажу будинку, позивачка реально не могла розібратися стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого друга його сторона зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідачки лише після її смерті, оскільки ОСОБА_4 є особою похилого віку, інвалідом II групи, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Таким чином, вважає, що між ними насправді укладався договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу.

Посилаючись на положення частини третьої статті 203, частини першої, другої статті 235 ЦК України, ОСОБА_4 зазначає, що із правових наслідків укладеного між сторонами удаваного правочину випливає відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися договором купівлі-продажу, а саме грошові кошти їй не передавалися, відповідачка не проживає у будинку, а договір довічного утримання, який сторони мали на увазі, не виконується відповідачкою взагалі, що у відповідності до частини першої статті 755 та частини першої статті 756 ЦК України є підставою для розірвання договору довічного утримання та повернення майна.

За таких обставин ОСОБА_4 просила визнати договір купівлі-продажу житлового будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 від 06 квітня 2011 року, укладений між нею та ОСОБА_5 удаваною угодою, визнати, що між ним був укладений договір довічного утримання та розірвати договір довічного утримання.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від

02 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

13 січня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня

2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам наведеним в позовній заяві та є аналогічними підставам звернення з цими позовними вимогами.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи

№ 722/1788/16-ц передана до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 квітня 2010 року між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р. Д., згідно пункту 1 якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купила належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок НОМЕР_1 з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Сокирянського районного суду чернівецької області від 08 грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкін Р. Д., про розірвання договору довічного утримання та повернення майна в натурі задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 06 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р. Д. та зареєстрований у реєстрі за № 651.

Зобов?язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по АДРЕСА_2

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12 червня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 з підстав передбачених статтею 233 ЦК України відмовлено.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Приписами статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На думку ОСОБА_4, вказаний договір є удаваним, оскільки він укладений всупереч її волі, при укладенні цього договору вона не мана можливості визначитися з його природою, правами та обов'язками сторін, вважала, що насправді між нею та відповідачкою укладено договір довічного утримання, а також коштів за вказаний житловий будинок від відповідачки вона не отримала.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За змістом статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що обставин того, що договір купівлі-продажу був укладений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, позивачем не доведено, відповідних доказів не надано, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанціях), а судом не встановлено.

Аргументи наведені в касаційній скарзі ОСОБА_4 про невідповідність змісту правочину її справжньому наміру, неможливість визначитись з природою правочину, правами та обов'язками сторін, які за змістом статті 229 ЦК України свідчать про вчинення правочину під впливом помилки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено, а судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня

2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська