Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 490/8641/15-ц

провадження № 61-17656св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та представника ОСОБА_3, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року у складі колегії суддів: Довжук Т. С., Коломієць В. В., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2006 року між Відкритим акціонерним банком «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір

№ 03/1/272/06-G, відповідно до умов якого останньому наданий кредит у розмірі 69 300,00 доларів США на купівлю нерухомості, зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом та строком до 05 вересня 2031 року.

Того ж дня між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за яким остання відповідає за невиконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, як солідарний боржник.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки. Згідно із вказаним договором ОСОБА_3 передав у іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Цей договір зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за № 3421.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, у тому числі за вказаним кредитним договором.

Оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором від 06 вересня 2006 року, станом на 27 липня 2015 року, виникла заборгованість у розмірі 3 802 239,00 грн, із яких: тіло кредиту - 1 402 210,65 грн, відсотки - 1 733 733,73 грн, пеня - 617 541,35 грн, 3 % від прострочення заборгованості за тілом - 9 404,18 грн, 3 % від прострочення заборгованості за процентами - 39 349,09 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 вересня 2006 року № 03/1/272/06-G у розмірі 3 802 239,00 грн звернути стягнення на заставлене майно, а саме: квартиру

АДРЕСА_1, загальною площею 111,6 кв. м, житловою площею 74,8 кв. м та яка належать ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Літвінчук А. А. 06 вересня 2006 року, визнавши за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вищевказану квартиру.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2006 року

№ 03/1/272/06-G у розмірі 181 059,25 грн, із яких: заборгованість за відсотками у розмірі 131 059,25 грн та пеня у розмірі 50 000,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заборгованість за тілом кредиту не підлягає стягненню, оскільки рішенням Центрального районного суду

від 21 березня 2013 року з ОСОБА_3, ОСОБА_4 у солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ «Кредитпромбанк» за цим кредитним договором всю заборгованість за тілом кредиту, у тому числі поточну заборгованість за кредитом 450 919,99 грн та прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 53 153,74 грн. Крім того, суд зазначив, що стягненню підлягає заборгованість за відсотками за період із 20 червня 2013 року по 27 травня 2015 року за процентною ставкою 12,50 % річних, оскільки суду не надано підтвердження щодо письмового повідомлення відповідачів про її зміну. Також суд зменшив розмір штрафних санкцій, оскільки вони значно перевищують розмір збитків. Відмовляючи у стягненні 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 3 % від простроченої заборгованості за процентами суд виходив із того, що такі вимоги не передбачені чинним законодавством. Відмовляючи у зверненні стягнення на іпотечне майно суд зазначив, що умови договору іпотеки прямо передбачають право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2016 року в частині розміру пені та розміру процентів на поточну суму заборгованості змінено, збільшено розмір пені з

50 000,00 грн до 406 277,82 грн та розмір процентів із 131 059,25 грн до

1 733 733,73 грн.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 3 % від простроченої заборгованості за процентами скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» 1 352,75 грн, які складаються із 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 39 349,09 грн які складаються із 3 % від простроченої заборгованості за процентами, а всього, стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором

від 06 вересня 2006 року № 03/1/272/06-G у розмірі 2 180 713,39 грн. У іншій частині зазначене рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення тіла кредиту, проте не погодився з рішенням у частині розміру стягнення пені і прострочених процентів та в частині стягнення 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 3 % від простроченої заборгованості за процентами мотивуючи це тим, що розрахунок заборгованості пені позивачем проведено за один рік, який передує зверненню до суду з цим позовом, що відповідає діючому законодавству. Крім того, договором передбачено, що у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань розміри всіх процентних ставок збільшуються на 0,25 % річних. Також підлягають стягненню індекс інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, оскільки такі вимоги є обґрунтованими.

У березні 2017 року представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк звернувся 04 січня 2011 року до позичальника з письмовою вимогою про дострокове виконання зобов'язань

до 04 лютого 2011 року за кредитом, процентами та пенею, тобто змінив строк виконання основного зобов'язання, при цьому нарахування процентів після закінчення строку виконання зобов'язань кредитним договором не передбачений.

У березні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та у цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права на майно, а отже, у зв'язку з наявною заборгованістю за кредитом, яка виникла з вини відповідача суд, може захистити цивільне право або інтерес іпотекодержателя іншим способом, ніж встановлений договором або законом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню, а касаційна скарга представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 вересня 2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та

ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 03/1/272/06-G, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 69 300,00 доларів США з розрахунку 12,5 % річних за користування кредитом на строк до 05 вересня 2031 року включно.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано належну останньому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Літвінчук А. А. 06 вересня 2006 року за реєстровим номером 338 та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів 06 вересня 2006 року за № 31551282, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Миколаївське Міжміське бюро технічної інвентаризації» 02 жовтня 2006 року за № 17796 у книзі № 102, реєстраційний номер 13956003, квартиру АДРЕСА_1. Заставна вартість за згодою сторін (пункт 1.4 договору) становить 100 775,00 грн.

06 вересня 2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги.

Згідно з витягом із додатку № 1 до договору від 26 червня 2013 року до банку перейшло право вимоги за кредитним договором від 06 вересня 2006 року

№ 03/1/272/06-G, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3, згідно з яким фактичний розмір заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту (прострочена заборгованість за тілом) - 931 617,96 грн, так і всі права до осіб, які надали забезпечення за договорами забезпечення (абзац 16 підпункт 1.1 пункту 1 договору).

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» має право вимоги за кредитним договором

від 06 вересня 2006 року № 03/1/272/06-G та договором іпотеки від 06 вересня

2006 року, укладеними між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року у справі № 2-2654/11 первісний та зустрічний позови задоволено частково. Кредитний договір від 06 вересня 2006 року № 03/1/272/06-G, укладений між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 розірвано, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 705 461,03 грн, яка складається із: поточної заборгованості за кредитом в еквіваленті - 450 919,99 грн, простроченої заборгованості за тілом кредиту в еквіваленті - 53 153,74 грн, поточної заборгованості за процентами - 3 192,45 грн, простроченої заборгованості за процентам - 195 194,65 грн та 3 000,00 грн - пені. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2013 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року в частині стягнення пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у солідарному порядку змінено, збільшено її розмір із 3 000,00 грн до 68 969,98 грн, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Кредитпромбанк» про розірвання кредитного договору відмовлено. У іншій частині рішення Центрального районного суду

м. Миколаєва від 21 березня 2013 року залишено без змін.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

від 02 березня 2015 року № 51 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В. В.

Як вбачається зі змісту пункту 4.3 іпотечного договору, звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно із яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Пунктом 4.4 договору іпотеки передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Згідно із пунктом 4.5 договору іпотеки реалізація мана здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Встановивши, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого, позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, суди першої і апеляційної інстанцій правильно вирішили спір.

Доводи касаційної скарги про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права на майно, а отже, у зв'язку з наявною заборгованістю за кредитом, яка виникла з вини відповідача, суд може захистити цивільне право або інтерес іпотекодержателя іншим способом, ніж встановлений договором або законом, не заслуговують на увагу, оскільки суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Разом з тим Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором виходячи з наступного.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

ПАТ «Кредитпромбанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у квітні 2011 року до суду із позовом про солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Кредитпромбанк».

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах ВеликоїПалати Верховного Суду

від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц висловлено правий висновок про те, що за наявності рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, яке свідчить про закінчення строку дії договору, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Встановивши, що заборгованість стягнута достроково за рішенням суду з боржника та поручителя, а стягнення відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування а ні договором, а ні законом не передбачена, отже, судами не встановлено чи має право банк стягувати з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором, нарахувати відсотки та інші штрафні санкції за кредитом поза межами строку дії кредитного договору. Крім того, не встановлено чи є чинною порука.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідача висновки судів про часткове задоволення вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, не навів мотивів їх відхилення, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості за кредитним договором - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без змін.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик