Справа № 515/867/18
Провадження № 2/515/1466/18
Татарбунарський районний суд Одеської області
18 грудня 2018 року м.Татарбунари
Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Семенюк Л.А.
за участю секретаря Унгурян Т.В.
позивача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:
Позивач є власником квартири № 39, розташованої по вул. Пушкіна, 3-а в м. Татарбунари Одеської області, що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим в державному реєстрі за №936 від 02 серпня 2017 року.
У вказаній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_3 та відповідач по справі ОСОБА_2, які дали усну обіцянку позивачу у добровільному порядку знятися з реєстрації. Разом з тим, незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає в зазначеній квартирі, однак знятися з реєстрації добровільно він не бажає без усяких поважних причин.
Реєстрація відповідача ОСОБА_2 у квартирі позивача порушує його право розпорядження власністю, тому останній звернувся з вказаним позовом до суду, посилаючись на ряд нормативних актів щодо захисту свого майнового права та інтересу.
Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії.
Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 липня 2018 року було прийнято справу до розгляду та відкрито провадження.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, але надав заяву з проханням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив у разі відсутності відповідача ухвалити рішення при заочному розгляді справи (а.с. 18).
Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивач згоден, про що постановлено ухвалу суду.
Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється.
За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири серії НМО №541517, зареєстрованого у приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу ОСОБА_4 під №936 від 02.08.2017 року (а.с.5-6), ОСОБА_1 купив у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру № 39, розташовану по вул. Пушкіна 3-а в м. Татарбунари Одеської області.
Як слідує з копії домової книги (а.с.7-8), колишні власники квартири - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 знята з реєстраційного обліку, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований до теперішнього часу за вищевказаною адресою.
Із довідки за №840 виданої виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради Одеської області від 04.06.2018 року (а.с.9) вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу від 02.08.2017 року серії НМО №541516. За вищевказаною адресою зареєстрований також ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло.
Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо.
Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Згідно п.1 ст.8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим.
Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
Судом з достовірністю встановлено, що позивач є власником житлового приміщення (квартири) №39 по вул. Пушкіна, 3-а в м. Татарбунари Одеської області, згідно договору купівлі-продажу (а.с.5-6). Відповідач з 02 серпня 2017 року проживає за іншою адресою, добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим створює позивачу, як новому власнику квартири, перешкоди у праві користування своєю власністю, незважаючи на те, що втратив право користування вказаним житлом.
Вказані обставини та аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та разпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача (який відсутній за місцем реєстрації більше одного року) права користування житлом та зняття його з реєстрації місця проживання.
За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, суд вважає, що право власника має бути захищено судом. Судом враховується, що не проживання відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, дає підстави для задоволення вимог позивача про усунення йому перешкод у праві користування житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житлом, що надасть можливість позивачу ОСОБА_1 розпоряджатися та користуватися своєї квартирою на власний розсуд. Рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.16, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України, ст.ст. 13, 77-81, 133, 141, 247, 263, 265, 280-282 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року, суд -

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 ( ідентифікаціний номер - НОМЕР_2) судовий збір в сумі 704 (сімсот чотирьох) грн.80 коп
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Л.А.Семенюк