Постанова

Іменем України

12 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 369/4943/14-ц

провадження № 61-22947св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Києво-Святошинський відділ Державної міграційної служби України у Київській області, служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року у складі судді Дубас Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: Києво-Святошинський відділ Державної міграційної служби України у Київській області, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном, виселення і зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2014 року Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області на виконання виконавчого листа, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 21 грудня 2012 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 456 929,89 грн та судового збору у розмірі 3 219,00 грн, складено акт про реалізацію предмета іпотеки, а саме: земельної ділянки та житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області. На підставі цього акта приватним нотаріусом 26 лютого 2014 року видано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» свідоцтво про право власності на вказане майно.

У житловому будинку залишилися зареєстрованими ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, яким банк направив вимогу про усунення перешкод у здійсненні права власності, необхідність звільнити займане приміщення і знятися з реєстраційного обліку, забезпечивши доступ ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до нерухомості.

Вимога залишилася невиконаною, тому ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування земельною ділянкою і житловим будинком по АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області, виселити їх та зняти з реєстраційного обліку на підставі статті 391 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази отримання відповідачами письмових вимог позивача про звільнення житлового приміщення, а тому строк на добровільне звільнення цього приміщення не почався. Суд вказав, що вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування майном, також не підлягають задоволенню, оскільки з набуттям ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на це майно, відповідачі втратили право користування ним, разом із правом власності.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачі як особи, які виселяються з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки та було придбане не за рахунок кредитних коштів, не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, тому апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, необґрунтовано відмовив у задоволенні позову на підставі статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, оскільки банк є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області та позов було пред'явлено для захисту прав власника шляхом усунення перешкод у володінні і користуванні майном відповідно до статей 316, 391 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 року касаційне провадження у цій справі № 369/4943/17-ц зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку ОСОБА_6 Палатою Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, третя особа - служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення (справа № 753/12729/15-ц)за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_10на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2016року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016року.

Постановою ОСОБА_6 Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_10 задоволено.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2016року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, третя особа - служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення відмовлено.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Києво-Святошинський відділ Державної міграційної служби України у Київській області, служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном, виселення і зняття з реєстрації (справа № 369/4943/17-ц) за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом установлено, що 11 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 250 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних з кінцевим терміном повернення 09 вересня 2022 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 11 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку: домоволодіння по АДРЕСА_1 Києво-Святошинскього району Київської області, яке належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу 22 травня 2005 року за реєстровим № 2122, та земельну ділянку площею 0,0819 га по вул. Трояндовій, 3 у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинскього району Київської області, яке належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 102333, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів 20 грудня 2005 року.

Згідно з актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 13 січня 2014 року, складеного заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_11, прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить боржнику ОСОБА_3, що були призначені на 30 жовтня 2013 року, та складається з домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 Києво-Святошинскього району Київської області, відповідно до статті 45 Закону України «Про іпотеку» вважаються такими, що не відбулись, у зв'язку з тим, що предмет торгів не був проданий.

Відповідно до положення статті 49 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» придбало предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна.

Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 26 лютого 2014 року видано свідоцтво, яким посвідчено, що ПАТ «БанкФінанси та Кредит» належить на праві власності житловий будинок загальною площею 270,4 кв. м по вул. Трояндовій, 3 у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинскього району Київської області, який належав ОСОБА_3

26 лютого 2014 року за ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно.

У вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4

Також судом установлено, що житловий будинок по вул. Трояндовій, 3 у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинскього району Київської області був придбаний ОСОБА_3 не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного нерухомого майна.

У добровільному порядку звільнити займане приміщення відповідачі відмовляються, тому ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» звернулося до суд із цим позовом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

У постанові від 31 жовтня 17 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18 ОСОБА_6 Верховного Суду дійшла висновку, що правова позиція Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладена у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законною і обґрунтованою, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1 Києво-Святошинскього району Київської області придбано іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, а на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2003 року, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки відповідачів неможливо виселити з указаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статей 316, 391 ЦК України на правильність висновків судів не впливають, оскільки у даній категорії справ, захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника. Отже, судами обґрунтовано застосовано положення статті 109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк