Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 796/5/2018

провадження № 61-46585ав18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого судді - Ступак О. В.,

суддів: Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку письмового провадженняапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 вересня 2014 року у справі № 1605/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду, як до суду першої інстанції, із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 вересня 2014 року у справі № 1605/14 за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 вересня 2014 року стягнуто з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 11 551 534,93 грн та витрати, пов'язані з вирішенням спору третейським судом у розмірі 25 500,00 грн. Зазначав, що спірні правовідносини щодо стягнення боргу за кредитним договором регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а тому ця справа не підвідомча третейському суду відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 вказаного Закону, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення третейського суду. Крім того, у порушення статті 12 Закону України «Про третейські суди» у пункті 6. 2. кредитних договорів відсутнє чітке визначення про предмет спору між сторонами кредитного договору, який, у разі його наявності, підлягає розгляду саме третейським судом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 вересня 2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року заяву повернуто особі, яка її подала на підставі частини сьомої статті 454 ЦПК України у зв'язку з пропуском строку встановленого цією статтею на оскарження рішення третейського суду.

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права. Вказував на те, що Верховний Суд, як суд апеляційної інстанції 10 вересня 2018 року виніс постанову, у якій вказав, що заява про скасування рішення третейського суду підлягає новому розгляду судом першої інстанції. Аналіз змісту статей 18, 187, 189, 353, 374, 379 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що в разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції та наявність у матеріалах справи чинної та нескасованої ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, повторне вирішення питання про відкриття провадження у справі є неможливим, відповідно відсутні підстави для повернення заяви.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Висновки суду ґрунтуються на такому.

Частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК України передбачено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про повернення заяви заявникові проводиться без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Повертаючи заяву, Київський апеляційний суд,як суд першої інстанції, виходив із того, що заява про скасування рішення третейського суду подана після закінчення строків, встановлених частиною п'ятою статті 454 ЦПК України.

Верховний Суд погоджується з таким висновком Київського апеляційного суду, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі за № 1605/14 постановлено 30 вересня 2014 року.

15 січня 2018 року ОСОБА_1 подав до Апеляційного суду міста Києва заяву про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 вересня 2014 року, посилаючись на те, що оскаржуване рішення третейського суду прийняте за його відсутності, копія рішення на його адресу не надходила, а про прийняте рішення третейського суду він дізнався після отримання його представником повного тексту рішення 11 грудня 2017 року.

Відповідно до частин першої, п'ятої та сьомої статті 454 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Заява про скасування рішення третейського суду подається протягом дев'яноста днів: стороною, третьою особою в справі, розглянутій третейським судом, - з дня прийняття рішення третейським судом; особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, - з дня, коли вони дізналися або могли дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Заява, подана після закінчення строку, встановленого частинами п'ятою або шостою цієї статті, повертається.

Аналогічна норма містилася і в частині другій, третій статті 389-1 ЦПК України 2004 року, чинного на час прийняття рішення третейського суду.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Зміст частини сьомої статті 454 ЦПК України свідчить про те, що законодавцем не передбачено поновлення строку на оскарження рішення третейського суду. Отже, строк, передбачений пунктом 1 частиною п'ятою статті 454 ЦПК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є безумовною підставою для застосування наслідків передбачених процесуальним законом, а саме - повернення заяви.

У рішенні Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34 від 21 грудня 2010 року, Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

У цій справі судом встановлено, що оскаржуване рішення третейського суду ухвалене 30 вересня 2014 року, ОСОБА_1 був стороною у справі, розглянутій третейським судом, а саме відповідачем. Із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 вересня 2014 року він звернувся 15 січня 2018 року, тоді як строк його оскарження закінчився 29 грудня 2014 року.

З огляду на викладене, апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що заявником пропущено строк на оскарження рішення третейського суду, наслідком пропуску якого відповідно до частини сьомої статті 454 ЦПК України є повернення заяви.

Саме така позиція викладена Верховним Судом в постанові, якою скасована ухвала Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року у цій справі.

Твердження представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що судом вже було відкрито провадження у справі, а тому Київський апеляційний суд повинен був розглядати його заяву по суті, є безпідставними, і гуртуються на власному розумінні норм процесуального права. Встановивши пропуск процесуального строку на оскарження рішення третейського суду, відповідно до частини п'ятої статті 454 ЦПК України, апеляційний суд застосував правильний процесуальний наслідок пропуску такого строку, врахувавши висновки і мотиви з яких Верховним Судом у цій справі скасована ухвалу Апеляційного суду міста Києва.

Вищевикладене свідчить про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності до вимог процесуального закону, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись частиною другою статті 351, статтею 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді:С. О. Погрібний
Г. І. Усик