Суддів Великої Палати Верховного Суду
СитнікО. М., Британчука В. В., ЛященкоН. П., Прокопенка О. Б.
21 листопада 2018 року
Провадження № 14-420цс18
у цивільній справі за заявою ОСОБА_5 про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року в складі судді Мички Б. Р., ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року в складі колегії суддів Кабаля І. І., Монастирецького Д. І., Шумської Н. Л. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року в складі колегії суддів Луспеника Д. Д., Журавель В. І., Закропивного О. В., Черненко В. А., Штелик С. П.,
у справі за позовом прокурора м. Львова до ОСОБА_5, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»), третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору - Львівська міська рада (далі - Міськрада), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Підприємство Львівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області № 48» (далі - ДП «ПЛВК УДПСУ у Львівській області № 48»), приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Стоцко ТарасЛьвович(далі - Приватний нотаріус), про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, визнання договору недійсним та демонтаж будівлі,
та за позовом Міськради до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (далі - Реєстраційна служба), ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус, ДП «ПЛВК УДПСУ у Львівській області № 48», Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), про скасування державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання договору недійсним і демонтаж самочинного будівництва.
Із висновком ВеликоїПалати Верховного Суду не погоджуємося та відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висловлюємо окрему думку з огляду на таке.
У грудні 2013 року прокурор м. Львова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору: Міськрада, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ДП «ПЛВК УДПС України у Львівській області № 48», Приватний нотаріус, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, визнання договору недійсним і демонтаж будівлі.
Позовна заява мотивована тим, що 16 листопада 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого останній придбав житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0895 га, на якій вказаний будинок розташований.
ОСОБА_5 отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0895 га для обслуговування житлового будинку.
20 лютого 2008 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1.
30 січня 2012 року за вказаною адресою було зареєстровано будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м. на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон «Же-О-Зе» (далі - ТОВ «Салон «Же-О-Зе») до Міськради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», про визнання права власності на нежитлові приміщення, яким задоволено позовні вимоги ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та визнано за останнім право власності на нежитлові приміщення, у тому числі на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1. ТОВ «Салон «Же-О-Зе» отримало відповідний витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Постановою Львівського Апеляційного господарського суду від 12 березня 2013 року рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Салон «Же-О-Зе» відмовлено.
Прокурор вважав, що право власності набуто ТОВ «Салон «Же-О-Зе» неправомірно, оскільки рішення суду, на підставі якого зареєстроване право власності на спірне нежитлове приміщення скасоване. Прокурор м. Львова просив визнати протиправним та скасувати рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 30 січня 2012 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на нерухоме майно - будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1, на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 травня 2012 року, укладений між ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та ОСОБА_5, посвідчений Приватним нотаріусом; визнати протиправним та скасувати рішення реєстратора - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 травня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нерухоме майно - будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1. Зазначав, що проектна документація, містобудівні умови на спірне нерухоме майно не погоджувалися та не видавалися, в установленому порядку в експлуатацію вказаний об'єкт не приймався, при цьому безпосередньо під самочинно збудованим нерухомим майном знаходиться мережа теплопостачання, що знаходиться на балансі ДП «ПЛВК УДПС України у Львівській області № 48», а по прилеглій до спірної будівлі території проходить телефонна мережа. Просив зобов'язати ОСОБА_5 демонтувати будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м за вищевказаною адресою.
У серпні 2014 року Міськрада звернулася до суду з позовом до Реєстраційної служби, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ОСОБА_5, треті особи: Приватний нотаріус, ДП «ПЛВК УДПС України у Львівській області № 48», ПАТ «Укрсоцбанк», про скасування державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу та демонтаж самочинного будівництва.
Позов мотивовано тим, що у липні 1998 року на адресу Львівського міського голови надійшло звернення ОСОБА_9 про передачу у приватну власність земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові для обслуговування власного житлового будинку.
За результатами розгляду звернення постійна комісія землекористування, будівництва і архітектури Львівської міської ради прийняла рішення про доцільність передачі ОСОБА_9 земельної ділянки площею 895 кв. м для обслуговування житлового будинку № АДРЕСА_1.
Відповідно до наказу департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради народних депутатів від 10 лютого 1999 року № 23 у приватну власність ОСОБА_9 передано земельну ділянку загальною площею 895 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові для обслуговування житлового будинку без права будівництва.
Ухвалою Міськради від 18 лютого 1999 року № 148 затверджено наказ та видано ОСОБА_9 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0895 га на АДРЕСА_1 у м. Львові.
Міськрада зауважувала, що в усіх випадках передачі вказаної земельної ділянки, закріплено обмеження щодо червоних ліній вулиць: земельна ділянка площею 0,0895 га знаходиться в межах червоних ліній без права забудови та посадки багаторічних насаджень. Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 червня 2007 року, земельна ділянка на АДРЕСА_1 у м. Львові, надана для обслуговування житлового будинку та перебуває у власності ОСОБА_5, якому належить й житловий будинок, загальною площею 38,3 кв. м, що розташований на цій земельній ділянці на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2006 року. У період з 2007 року по 2014 рік не відбувалося зміни власника вказаної земельної ділянки, однак за договором купівлі-продажу від 27 червня 2011 року ОСОБА_5 продав ТОВ «Салон «Же-О-Зе» будівлю ресторану площею 288,60 кв. м, яка розташована за вищевказаною адресою.
Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 27 червня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Салон «Же-О-Зе», предметом якого є будівля ресторану площею 288,60 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові не був нотаріально посвідченим, тому в ТОВ «Салон «Же-О-Зе» не виникло повноважень з розпорядження вказаною нежитловою будівлею, Міськрада просила визнати нечинним витяг про державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на будівлю ресторану загальною площею 288,6 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові від 30 січня 2012 року № 33010077, виданий ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»; визнати нечинним витяг про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові від 28 травня 2012 року № 35898006, виданий ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»; скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові, та зобов'язати Реєстраційну службу внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності останнього на вказане нежитлове приміщення; скасувати державну реєстрацію права власності останнього на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові, та зобов'язати Реєстраційну службу внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказане нежитлове приміщення; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 08 травня 2012 року між ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та ОСОБА_5, а також зобов'язати ОСОБА_5 привести у попередній стан земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові, шляхом демонтажу самочинно встановленої будівлі ресторану, загальною площею 288,6 кв. м.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року позови прокурора м. Львова та Міськради задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» від 30 січня 2012 року на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові, та зобов'язано Реєстраційну службу внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на вказане нежитлове приміщення. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08 травня 2012 року, укладений між ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та ОСОБА_5, посвідчений Приватним нотаріусом. Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 від 28 травня 2012 року на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові та зобов'язано Реєстраційну службу внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказане нежитлове приміщення. Зобов'язано ОСОБА_5 привести до попереднього стану земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові, шляхом демонтажу самочинно встановленої будівлі ресторану, загальною площею 288,6 кв. м. У задоволенні позову Міськради про визнання нечинними витягів про державну реєстрацію права власності на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові за ТОВ «Салон «Же-О-Зе» від 30 січня 2012 року № 33010077, та за ОСОБА_5 від 28 травня 2012 року № 35898006, виданих ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 червня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Салон «Же-О-Зе» нотаріально не посвідчений, у зв'язку із чим є нікчемним правочином і не створює юридичних наслідків, в тому числі й щодо набуття права власності останнім на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові, оскільки судове рішення на підставі якого ТОВ «Салон «Же-О-Зе» набуло право власності на спірне нерухоме майно та зареєструвало його скасоване; ресторан на АДРЕСА_1, м. Львів є самочинним будівництвом, оскільки збудований на земельній ділянці, яка призначена для обслуговування житлового будинку, у зв'язку із чим ОСОБА_5, як особу у власності якого перебуває вказана земельна ділянка і який самовільно та незаконно провів будівельні роботи по перебудові житлового будинку площею 38,3 кв. м у будівлю ресторану площею 288,6 кв. м, в результаті чого під приміщенням ресторану опинилася мережа теплопостачання, а по прилеглій до спірної будівлі території проходить телефонна мережа, необхідно зобов'язати привести до попереднього стану земельну ділянку на АДРЕСА_1 у м. Львові, шляхом демонтажу самочинно встановленої будівлі ресторану.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовів прокурора м. Львова та Міськради.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що законні підстави для набуття ТОВ «Салон «Же-О-Зе» права власності на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові відсутні, оскільки рішення суду про визнання за ним права власності на спірну будівлю скасоване, тому продавцем за договором купівлі-продажу від 08 травня 2012 року є особа, яка не набула права власності на майно у встановленому законом порядку, у зв'язку чим вказаний правочин є недійсним, а рішення про проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на спірне нерухоме майно підлягає скасуванню; ОСОБА_5 збудував ресторан всупереч обмеженням, які були встановлені під час купівлі останнім житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0895 га на АДРЕСА_1 у м. Львові, а саме: «щодо червоних ліній вулиць: земельна ділянка площею 0,0895 га знаходиться в межах червоних ліній без права забудови та посадки багаторічних насаджень; забезпечити цілодобовий доступ до існуючих на території ділянки інженерних мереж для їх ремонту, обслуговування, дотримуватись правил використання землі в охоронній зоні згідно з вимогами інженерних служб міста і не чинити перешкод у будівництві нових».

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень, підстав: неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судових рішень висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема: статей 15, 16, 215, 216, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить: ухвалу Вищого адміністративного суду України від 30 червня 2016 року в справі № 813/6425/14; ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року в справі № 711/2379/15-ц, від 20 березня 2013 року в справі № 1309/3809/12, від 21 квітня 2016 року в справі № 6-6282св16, від 30 серпня 2017 року в справі № 2-763/11; постанови Вищого господарського суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 914/194/17, від 02 серпня 2017 року в справі № 904/9647/16, від 13 липня 2017 року в справі № 910/18225/16, від 04 липня 2017 року в справі № 910/3095/16.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року вказала, що порівняння зазначених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Також заявник указував на невідповідність оскаржуваних судових рішень викладеному в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року в справі № 354/612/13-ц висновку щодо застосування статті 376 ЦК України в подібних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року зазначила, що порівняння змісту наданої постанови Верховного Суду України про знесення самочинного будівництва відповідно до приписів частини четвертої статті 376 ЦК України, зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що у них йдеться про застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах і зауважила, що заявник, який просить у заяві скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій у повному обсязі, не навів доводів та обставин щодо застосування судами касаційних інстанцій норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що заяву ОСОБА_5 про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року вважати обґрунтованою немає підстав.

З такими висновками погоджуємося не в повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла на момент звернення із заявою про перегляд судових рішень) Верховний Суд України переглядав судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав, зокрема, неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 3605 ЦПК України суд відмовляв у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Під час розгляду справи, що переглядається, суди встановили, що відповідно до наказу департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради народних депутатів від 10 лютого 1999 року № 23 ОСОБА_9 отримала у приватну власність земельну ділянку загальною площею 895 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1 у м. Львові, для обслуговування житлового будинку без права будівництва.

Ухвалою Львівської міської ради від 18 лютого 1999 року № 148 затверджено цей наказ та видано ОСОБА_9 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0895 га, що розташована на АДРЕСА_1 у м. Львові.

У всіх випадках передачі вказаної земельної ділянки закріплено обмеження щодо червоних ліній вулиць: земельна ділянка площею 0,0895 га знаходиться в межах червоних ліній без права забудови та посадки багаторічних насаджень.

16 листопада 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній придбав житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0895 га на АДРЕСА_1 у м. Львові, на якій розташований вищевказаний будинок.

Відповідно до абзацу 3 пункту 6 вказаного договору купівлі-продажу, на земельну ділянку на АДРЕСА_1 у м. Львові, відповідно до довідки Львівського міського відділу Львівської регіональної філії центру державного земельного кадастру № 450 від 15 листопада 2006 року, існують такі обмеження: «щодо червоних ліній вулиць: земельна ділянка площею 0,0895 га гектара знаходиться в межах червоних ліній без права забудови та посадки багаторічних насаджень; забезпечити цілодобовий доступ до існуючих на території ділянки інженерних мереж для їх ремонту, обслуговування, дотримуватись правил використання землі в охоронній зоні згідно з вимогами інженерних служб міста і не чинити перешкод у будівництві нових».

На підставі зазначеного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0895 га для обслуговування житлового будинку, зареєстрований 27 червня 2007 року, а 20 лютого 2008 року зареєстрував право власності на будинок, загальною площею 38,3 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові.

27 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Салон «Же-О-Зе» в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення та державної реєстрації укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ТОВ «Салон «Же-О-Зе» придбало будівлю ресторану, площею 288,6 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1 у м. Львові.

30 січня 2012 року за вказаною адресою зареєстровано будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року, яким визнано право власності за ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на будівлю ресторану площею 288,6 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 2012 року ТОВ «Салон «Же-О-Зе» продало ОСОБА_5 будівлю ресторану площею 288,6 кв. м, позначену на плані літерою «А-1» на АДРЕСА_1 у м. Львові, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності від 28 травня 2012 року.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 березня 2013 року скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року.

Звертаючись до суду із вказаними позовами прокурор м. Львова та Міськрада посилалися, кожен окремо, на відсутність правовстановлюючих документів, які б підтверджували перехід права власності до ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на спірне нерухоме майно на АДРЕСА_1 у м. Львові, а також на самочинне проведення ОСОБА_5 робіт по перебудові житлового будинку, площею 38,3 кв. м в ресторан, площею 288,6 кв. м. без дозвільних документів, внаслідок чого безпосередньо під приміщенням ресторану опинилася мережа теплопостачання та по прилеглій до спірної будівлі території проходить телефонна мережа.

Суди попередніх інстанцій зробили висновок: скасували рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м на АДРЕСА_1 у м. Львові, зобов'язати його внести відповідні зміни, визнали недійсним договір купівлі-продажу від 08 травня 2012 року, укладений між ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та ОСОБА_5, скасували рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності останнього на вказане нерухоме майно, зобов'язано Реєстраційну службу внести відповідний запис про скасування державної реєстрації права власності останнього на вказане нежитлове приміщення, зобов'язано ОСОБА_5 привести до попереднього стану належну йому земельну ділянку, шляхом демонтажу самочинно встановленої будівлі ресторану, загальною площею 288,6 кв. м.

З метою встановлення неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, необхідно визначити, якими є судові рішення в подібних відносинах відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

З аналізу глави 3 розділу V ЦПК України можна зробити висновок, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Погоджуємося, що з наданих заявником для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року справі № 711/2379/15-ц, постанов Вищого господарського суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 914/194/17 від 02 серпня 2017 року у справі № 904/9647/16, від 13 липня 2017 року в справі № 910/18225/16 та від 04 липня 2017 року в справі № 910/3095/16 вбачається, що вони не є подібними обставинам справи, змісту правовідносин, які склалися між сторонами у справі, про перегляд рішень у якій ОСОБА_5 подано заяву та наявне різне застосування одних і тих же норм права.

Разом із цим, у справі № 813/6425/14, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30 червня 2016 року, яка надана для порівняння, суд касаційної інстанції погодився із висновком апеляційного суду про передчасність позову про зобов'язання ОСОБА_1 за власний рахунок знести самочинно збудовану будівлю для відпочинку та господарських потреб на вул. Івасюка в м. Червонограді на земельній ділянці, що належить товариству «Рибацький кут» з огляду на недоведеність здійснення такого будівництва саме відповідачем, при цьому враховано, що спірне нежитлове приміщення, яке є предметом спору перебуває на стадії узаконення та не встановлено неможливості проведення перебудови об'єкта будівництва з метою унесення порушень будівельних норм і правил, а також відхилення від проекту.

Такий висновок міститься й в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року у справі № 6-6282св16, якою залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_4 та Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_5 про знесення самочинного будівництва, з огляду на ненадання позивачами належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення відповідачем самочинного будівництва без додержання архітектурних, санітарних та екологічних норм. Крім того, судом касаційної інстанції вказано, що апеляційний суд дійшов правильного висновку, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовів на підставі частини сьомої статті 376 ЦК України.

З наданої для порівняння заявником ухвалиВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року у справі № 1309/3809/12, вбачається, що йдеться про знесення самочинної прибудови відповідачкою до належної їй на праві власності частини жилого будинку АДРЕСА_1 без дозвільних документів та без згоди співвласника іншої частини будинку. Суд касаційної інстанції не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, скасував судові рішення та передав справу на новий розгляд до місцевого суду для з'ясування: можливості здійснення відповідачкою відповідної перебудови зведеної нею споруди відповідно до державних норм та будівельних правил; чи згодна особа, яка здійснила самочинне будівництво провести його перебудову; здобуття належних доказів відмови ОСОБА_1 від здійснення такої перебудови, а також вирішення питання про те, чи порушує здійснене нею будівництво права інших осіб, а саме іншого співвласника будинку - ОСОБА_2.

При цьому, судом касаційної інстанції вказано відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України про те, що відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову, а знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Також унаданій для порівняння заявником ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року у справі № 2-763/11, суд касаційної інстанції, встановивши відсутність доказів істотного порушення відповідачами будівельних норм і правил, що впливає на міцність і безпечність зробленого будівництва, а також того, що допущені відповідачами порушення суперечать суспільним інтересам, перешкоджає громадським і приватним інтересам на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок та неможливість перебудови нерухомості відповідно до державних правил та санітарних норм, або того, що відповідачі відмовляються від такої перебудови, що є обов'язковою умовою для знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил, у тому числі за відсутності проекту, погодився з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для покладення на відповідачів обов'язку звільнити земельну ділянку загальною площею 62 кв. м у дворі загального користування на АДРЕСА_3 шляхом знесення самовільно побудованих прибудов до квартир № № 14 - 16 та житлової мансарди другого поверху над зазначеними квартирами.

На нашу думку, викладене свідчить, що указані судові рішення, надані для порівняння, та судове рішення про перегляд якого подано заяву, вказує, що існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 376 ЦК України.

Крім того, вважаємо, що існує невідповідність судових рішень про перегляд яких ОСОБА_5 подано заяву викладеному у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року в справі № 354/612/13-ц висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, у якій зазначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Також Судовою палатою у цивільних справах у вказаній постанові зазначено, що захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, передбачений статтею 391 ЦК України.

Згідно з положеннями цієї статті власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння.

Підставою для подання позову згідно з цією нормою є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосуваннямнаслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

На нашу думку, під час розгляду даної справи, як суд касаційної справи, так і суди попередніх інстанції, вирішуючи спір, дійшли протилежних до висловлених у постанові Верховного Суду України правових висновків, при цьому про відступ від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не зазначили.

У зв'язку із чим, вважаємо, що в даному випадку мали бути вирішені питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції вказаних норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Згідно із частиною сьомою вищезазначеної статті ЦК України в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 15, 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Тобто, у разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391цього Кодексу).

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України, в редакції, чинній на момент звернення прокурора до суду із вказаним позовом.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Отже, з огляду на вказані норми, позивачем є особа, яка звертається за захистом свого порушеного або оспорюваного права або інтересу, при цьому Законом України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру», чинного на момент звернення прокурора із вказаним позовом та частиною другою статті 45 ЦПК України, в редакції, чинній на момент звернення прокурора до суду, передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Однак, суди попередніх інстанцій, приймаючи позов прокурора, зазначені норми процесуального законодавства залишили поза увагою, коло осіб, які мають право ставити вимоги про знесення самочинного будівництва не з'ясували, в чому полягає порушення інтересів держави та повноважень відповідних органів у цій сфері правовідносин не перевірили, особу, права якої порушено здійсненням такого будівництва також не встановили, у зв'язку із чим, їх висновок про належність права вимоги у статусі позивача прокурору є передчасним, та таким, що суперечить положенням статей 15, 16 ЦК України.

Суди під час вирішення спору залишили поза увагою те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилася від здійснення перебудови.

Суди попередніх інстанції зазначених норм не врахували, а, встановивши, що самочинна забудова здійснена на належній особі земельній ділянці, не з'ясували: чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Також суди залишили поза увагою ті факти, що Департамент землеустрою та планування забудови Міськради у наказі № 23 від 10 лютого 1999 року, передавши ОСОБА_9 у приватну власність спірну земельну ділянку, зазначив такі обмеження у її використанні як: забезпечення цілодобового доступу до існуючих на території ділянки інженерних мереж для їх ремонту, обслуговування, дотримання правил використання земель в охоронній зоні згідно з вимогами інженерних служб міста і обов'язок не чинити перешкод при будівництві нових. Наказ затверджено ухвалою Міськради від 18 лютого 1999 року, при цьому у державному акті на право власності на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові, виданому на підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування жодних обмежень у використанні земельної ділянки не зазначено.

У висновку постійної комісії землекористування, будівництва і архітектури Міськради від 14 жовтня 1998 року рекомендовано передати у приватну ОСОБА_9 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м. Львові без права забудови. Таких обмежень у використанні земельної ділянки в наказі № 23 Департаменту землеустрою та планування забудови Міськради від 10 лютого 1999 року, затверджених ухвалою Міськради від 18 лютого 1999 року не зазначено.

Однак такі висновки постійної комісії носять рекомендаційний характер і не враховуються при визначенні обсягу прав особи, яка набула у власність земельну ділянку, у разі, якщо органом, уповноваженим на розпорядження земельною ділянкою у своєму рішенні про такі обмеження не зазначено (стаття 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Судами попередніх інстанцій враховані обмеження, зазначені у рішенні підрозділу Міськради, а не рішенні Міськради, яка і є уповноваженим органом, діє від імені територіальної громади і наділенаправом розпорядження землями комунальної власності.

Суди не врахували, що знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК Україниє крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

З матеріалів справи вбачається і суди встановили, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0895 га на якій зведено самочинну будівлю.

ОСОБА_5 набув права власності за договором купівлі-продажу, який зареєстрований 20 лютого 2008 року на житловий будинок площею 38,3 кв. м на вказаній земельній ділянці. Право власності на це нерухоме майно ніким не оспорюється. Висновок суду про знесення усієї будівлі площею 288,6 кв. м., не враховує, що 38,3 кв. м нерухомого майна правомірно перебуває у власності ОСОБА_5 і не враховує, що при розгляді справи слід було перевірити можливість перебудови будівлі зі збереженням майна, право власності на яке правомірно зареєстровано і обліковується за ОСОБА_5

Вважаємо, що за такого рішення судами допущено втручання у право власності, яке не передбачене законом і не підтверджує, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві та не перевірено чи не є таке обтяження надмірним для ОСОБА_5, оскільки, перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв'язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позову у зв'язку зі зведенням відповідачем приміщення ресторану на належній йому земельній ділянці із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, без відповідних дозволів і без виготовлення проекту, не встановили та не обґрунтували тих фактів, яким чином, яких саме суб'єктів та які права зазначених суб'єктів порушені діями ОСОБА_5, чи можливий їх захист іншим зазначеним у законодавстві способом, чи відмовляється забудовник від відновлення прав інших осіб шляхом перебудови та чи можливе здійснення такої.

За викладених обставин, на нашу думку, згідно з частинами першою, другою статті 360-4 ЦПК України заява ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, оскільки наявні підстави, передбачені статтею 355 цього Кодексу, для скасування рішень судів попередніх інстанцій і передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки у справі, яка переглядається, судами неоднаково і неправильно застосовано норми статті 376 ЦК України.

Що стосується доданої у квітні 2018 року до заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_5 як прикладневідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах нормматеріального права постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 14-16цс18, то необхідно зазначити, що це судове рішення не досліджується та не аналізується, оскільки прийнято Верховним Судом після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Судді: О. М. Ситнік В. В. Британчук Н. П. Лященко О. Б. Прокопенко