________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/6849/17
Провадження № 2/520/2246/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кириковій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»

Одеської регіональної філії ,

про встановлення фактів, що мають юридичне значення та

визнання права власності в порядку спадкування за законом,

за зустрічною позовною заявою

ОСОБА_2

до ОСОБА_1,

Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»

Одеської регіональної філії ,

про встановлення фактів, що мають юридичне значення та

визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 13 червня 2017 року звернулася до Київського районного суду міста ОСОБА_3 з позовом, який під час розгляду справи уточнювала та згідно з останньою редакцією позову поданою до суду 10 грудня 2018 року, до ОСОБА_2, Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії , про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом, просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 81/400 частки домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, буд. 14, загальною площею 189,9 кв.м., житловою - 92,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року;

- встановити факт належності ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року, Державного акту серії І-ОД № 055050 від 10 грудня 2001 року, виданого на право приватної власності на земельну ділянку 0,0607 гектарів за адресою: Таїровська селищна рада, село Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Чапаєва, 14;

- встановити факт відповідності земельної ділянки, а саме, що площа та конфігурація вказані у Технічному звіті Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії щодо виконання геодезичних робіт по зйомці меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, відповідають фактичній площі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та архівним матеріалам, а саме, що площа земельної ділянки становить 0,0593 га;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0593 гектарів, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, буд. 14, в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

В обґрунтування позовних вимог з урахувань уточнень поданих до суду, позивач посилається на те, що вона ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами та дочками ОСОБА_4, яка 27 липня 2011 року померла, після смерті якої залишилась спадщина, яка складається з 9/20 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Чапаєва (на цей час вулиця ОСОБА_5), буд. 14, та земельної ділянки, площею 0,0607 гектарів, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Чапаєва (на цей час вулиця ОСОБА_5), буд. 14, на якій розташоване вказане нерухоме майно.

Щодо належності спадкового майна померлій, позивач зазначила, що будинок №14 по вулиці Чапаєва в місті Одесі належить декільком власникам. Відповідно до ОСОБА_6 з реєстру прав власності на нерухоме майно № 36178731 від 08 листопада 2012 року, померлій належало 9/20 часток домоволодіння, ОСОБА_2 належить - 3/20 частки домоволодіння, загальною площею 189,9 кв.м., житловою - 92,8 кв.м. Інша частка будинку належить громадянам ОСОБА_7, ОСОБА_8

Згідно Довідки про розрахунок часток між співвласниками у домоволодінні №14 по вулиці Чапаєва, виданої 12.09.2012 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» у фактичному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 знаходиться 54/100 часток домоволодіння. У власності інших власників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходиться 46/100 часток.

Земельна ділянка, площею 0,0607 гектарів, розташована за адресою: Таїровська селищна рада, село Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Чапаєва, 14, на якій розташоване майно, належить померлій ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 055050 від 10 грудня 2001 року.

Позивач зазначила, що єдиними спадкоємцями до майна їх померлої матері ОСОБА_4, є вона ОСОБА_1 та її сестра - ОСОБА_2.

Після смерті матері, вона ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_2, як єдині спадкоємці померлої, звернулися до державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 з заявами про прийняття спадщини, на підставі яких була заведена спадкова справа №52207145, згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №29145259 від 20.12.2011 року.

Однак, державним нотаріусом їм було відмовлено в отриманні спадщини постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17 вересня 2014 року., з підстав того, що на підставі поданих документів померлій належить 9/20 частин будинку, однак згідно довідки від 12 вересня 2012 року померлій та ОСОБА_2 належить 54/100 частин спірного домоволодіння.

З вказаного приводу, позивач мотивує свої вимоги тим, що після перерахунку часток співвласників домоволодіння у 2012 році, частки співвласників змінилися, що підтверджується довідкою від 12.09.2012 року, згідно з якою померлій ОСОБА_4 та ОСОБА_2 належало 54/100 часток, а згідно з даних державного реєстру ОСОБА_2 належить 3/20, а померлій ОСОБА_4 - 9/20, отже частки співвласників на цей час становлять:

- 27/200 - ОСОБА_2;

- 81/200 - ОСОБА_4;

- 46/100 (92/200) - ОСОБА_7, ОСОБА_8

У звязку з чим, позивач стверджує, що частка будинку, яку вона матиме у відповідності до Закону успадкувати після смерті її матері, становить - 81/400.

Крім того, позивач стверджує, що у постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій, винесеною державним нотаріусом 17.09.2014 року, зазначалося, що у державному акті на право приватної власності на землю серії І-ОД № 055050 від 10 грудня 2001 року імя (по-батькові) померлої вказано невірно, замість ОСОБА_4, написано ОСОБА_10.

Проте, як стверджує позивачка, насправді це та сама особа і державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 055050 від 10 грудня 2001 року був фактично виданий на ім'я померлої ОСОБА_4, що в свою чергу підтверджується тим, що померла була власницею домоволодіння та земельної ділянки за однією і тією ж адресою, а саме: м. Одеса, вул. Чапаєва, буд. 14, за якою ОСОБА_4 була також зареєстрована, що в свою чергу підтверджується листом Головного управління Держземагенства в Одеській області від 11.07.2014 року № Ч-245/0-282/6-14.

На підставі вищевикладеного, позивач стверджує, що державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 055050 від 10 грудня 2001 року належить ОСОБА_4, померлій 27 липня 2011 року.

Крім вищевикладеного, позивач також мотивує свої вимоги тим, що вона не може реалізувати своє право на спадкування на земельну ділянку через розбіжності у її фактичній площі із площею зазначеною у державному акті.

Так, 14 червня 2013 року, ОСОБА_2 звернулася до Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» із заявою про підготовку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14.

Одеською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру», було виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.

Згідно зазначеної документації, зокрема, Технічного завдання №943 від 14 червня 2013 року, вбачається, що площа спірної земельної ділянки складає - 0,0593 га.

Однак, згідно пояснювальної записки провідного інженера ОСОБА_6, вбачається, що спірна земельна ділянка, відповідно до державного акту № 524 від 02.11.2001 року складала 0,0607 га.

Таким чином, як стверджує позивачка, згідно технічної документації на даний час фактичний розмір спірної земельної ділянки складає 0,0593 га, тоді як у державному акту площа більша - 0,0607 га.

Проміж викладене, позивач стверджує, що з часу, як було видано державний акт на право приватної власності на землю її матері, місцезнаходження, конфігурація та цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Спорів з сусідами, щодо меж земельної ділянки не виникало.

Відповідно до вказаного листа Головного управління Держземагенства в Одеській області від 11 липня 2014 року за №4-245/0-282/6-14, ОСОБА_2 було відмовлено у присвоєнні кадастрового номера земельній ділянці, площею 0,0607 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, з підстав того, що померлій ОСОБА_4, земельна ділянка належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 10.12.2001 року, однак, конфігурація земельної ділянки, її лінійні проміри, межі та площа, які зазначаються у вказаному державному акті, не відповідають матеріалам технічної документації. Враховуючи вищезазначене, управління не вбачає неможливості присвоїти спірній земельній ділянці кадастровий номер.

Позивач стверджує, що зазначена помилка є незначною, однак у звязку з її існуванням, вона ОСОБА_1 позбавлена можливості присвоїти кадастровий номер земельній ділянці у новому обсязі та реалізувати своє право на спадщину.

З урахуванням існування вищевикладених обставин, позивач ОСОБА_1 була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2017 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали Київського районного суду міста ОСОБА_3 від 26 червня 2017 року, відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.

Під час розгляду справи відповідач по справі ОСОБА_2 надала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1, Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом, який неодноразово уточнювала та згідно з останньою редакцією позову поданою до суду 10 грудня 2018 року, просить суд:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 81/400 часток домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, буд. 14, загальною площею 189,9 кв.м., житловою - 92,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 27/200 часток домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, буд. 14, загальною площею 189,9 кв.м., житловою - 92,8 кв.м., відповідно до свідоцтва про право на спадщину р.№ 1- 2497 від 16.08.1996 р., виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою;

- встановити факт належності ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року, Державного акту серії І-ОД № 055050 від 10 грудня 2001 року, виданого на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0607 гектарів, розташовану за адресою: Таїровська селищна рада, село Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Чапаєва, 14;

- встановити факт відповідності земельної ділянки, а саме, що площа та конфігурація вказані у Технічному звіті Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії щодо виконання геодезичних робіт по зйомці меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, відповідають фактичній площі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та архівним матеріалам, а саме, що площа земельної ділянки становить 0,0593 га;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0593 гектарів, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, буд. 14, в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в обґрунтування вказаного позову. посилається на тотожні посилання викладені в позові ОСОБА_1

Судом було прийнято вказаний зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

В судове засіданні призначене на 13 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належна чином, однак до суду надійшла заява від її представника ОСОБА_11, в якій представник підтримала позовні вимоги, просить суд їх задовольнити, також визнала позов ОСОБА_2, не заперечує проти його задоволення, а також просить суд провести розгляд справи за її відсутності.

В судове засіданні призначене на 13 грудня 2018 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належна чином, однак до суду надійшла заява від її представника ОСОБА_12, в якій представник позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити, також визнав позов ОСОБА_1, не заперечує проти його задоволення, а також просить суд провести розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Представник відповідача Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії в судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням вищевикладеного, подання представниками сторін по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 підлягаючими задоволенню, з наступних підстав.

Судом за наслідком розгляду справи встановлено, що 23 січня 1957 року народилась ОСОБА_2, про що 18 лютого 1957 року Качановічским р.б. РАЦСу м. Одеси було складено відповідний актовий запис №247, в якому в графі відомості про матір вказано ОСОБА_4, в графі відомості про батька ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ГД №950788.

29 серпня 1962 року народилась ОСОБА_14, про що 20 жовтня 1962 року Приморським р.б. РАЦСу м. Одеси було складено відповідний актовий запис №2092, в якому в графі відомості про матір вказано ОСОБА_4, в графі відомості про батька ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІV-УР №1101969.

06 жовтня 1984 року ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_15, зареєстрований РАЦС Малиновського РВК м. Одеси, про що складено відповідний актовий запис №1085, у звязку з чим ОСОБА_14 змінила прізвище на «Кісарова», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД №373878.

На підставі викладених обставин, судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними сестрами та дочками ОСОБА_4.

Судом встановлено, що матері сторін по справі - ОСОБА_4 належала на підставі державного акту на право власності на землю серії І-ОД №055050 від 10 грудня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ТІ №1435-18, земельна ділянка, площею 0,0607 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Дружний, вул. Чапаєва, 14, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка була передана на підставі рішення Виконкому Таїровської селищної ради народних депутатів від 02.11.2001 року за №524.

Також ОСОБА_4 на праві власності належить 9/20 часток домоволодіння - будинку №14, загальною площею 189,9 кв.м., житловою площею 92,8 кв.м., по вулиці Чапаєва в місті Одесі, на підставі свідоцтва про право власності від 20.02.1979 року виданого Житлокомунвідділу виконкому Київської райради народних депутатів трудящих; свідоцтва про право власності на спадщину від 16 серпня 1996 року виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за №1-2497.

На підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 16 серпня 1996 року виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за №1-2497, також належить 3/20 частки вказаного будинку №14, загальною площею 189,9 кв.м., житловою площею 92,8 кв.м., по вулиці Чапаєва в місті Одесі, - ОСОБА_2.

Зазначені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна за №88419499 від 30 травня 2017 року.

27 липня 2011 року у віці 84 років померла ОСОБА_4, про що 28 липня 2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис №1003, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №277519.

Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 4 статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Під час розгляду справи, з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, судом ухвалою суду від 30 серпня 2017 року було витребувано належним чином завірену копію спадкової справи, заведену до майна ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року, яка була отримана судом 12 жовтня 2017 року, з якої вбачається наступне.

Так, судом встановлено, що у встановлений законом шестимісячний термін, а саме 20 грудня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4, звернулись до державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті їх матері ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року, на підстави яких було заведено спадкову справу №1488/2011 до майна померлої ОСОБА_4

17 вересня 2013 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

У підстави для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, державний нотаріус посилався на те, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором також є нотаріус, як спеціальний субєкт, який відповідно підпункту 8-1 пункту 8 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав па нерухоме майно та їх обтяжень» у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, а саме під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року. Згідно витягу №36178731 з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 08.11.2012 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» ОСОБА_4, померлій 27.07.2011 року, належить 9/20 частин домоволодіння, 3/20 частин домоволодіння належить ОСОБА_2. 2/5 зареєстрована за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Згідно витягу №36178731 з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 08.11.2012 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» житловий будинок «И», прибудови «и,и 1», прибудова «а4», вбиральня «М», не є самочинними згідно Декларації про готовність обєкта до експлуатації від 03 вересня 2012 року серії №ОД8. Згідно довідки про розрахунок часток між співвласниками у домоволодінні №14 по вулиці Чапаєва, виданої 12.09.2012 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» у фактичному користуванні ОСОБА_7, ОСОБА_8 знаходиться 46/100 частин домоволодіння, у фактичному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_4 знаходиться 54/100 частин домоволодіння.

З урахуванням викладеного, оскільки спадкоємцями не підтверджено належними документами право власності ОСОБА_3 на перераховану частку у зазначеному домоволодінні, а також оскільки у державному акті на право власності на землю серії І-ОД №055050 від 10 грудня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ТІ №1435-18, стосовно земельної ділянки, площею 0,0607 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Дружний, вул. Чапаєва, 14, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, по батькові ОСОБА_4 зазначено, як «Емануілівна», а в правовстановлюючих документах «Еммануїлівна», спадкоємцям було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були вимушені звернутись до суду з відповідними позовами.

Суд зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Пунктом 23Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

З підстави не можливості оформлення спадщини через нотаріальну контору, справа підвідомча судові.

Щодо успадкування сторонами по справі частки домоволодіння №14 по вулиці Чапаєва в місті Одесі, суд зазначає наступне.

Як вже судом зазначалось, ОСОБА_4 на праві власності належить 9/20 часток домоволодіння - будинку №14, загальною площею 189,9 кв.м., житловою площею 92,8 кв.м., по вулиці Чапаєва в місті Одесі, на підставі свідоцтва про право власності від 20.02.1979 року виданого Житлокомунвідділу виконкому Київської райради народних депутатів трудящих; свідоцтва про право власності на спадщину від 16 серпня 1996 року виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за №1-2497.

На підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 16 серпня 1996 року виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за №1-2497, також належить 3/20 частки вказаного будинку №14, загальною площею 189,9 кв.м., житловою площею 92,8 кв.м., по вулиці Чапаєва в місті Одесі, - ОСОБА_2.

Відповідно до п.3.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, що затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55 право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об'єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та Реєстрації обєктів нерухомості» про розрахунок часток між співвласниками у домоволодінні №14 по вулиці Чапаєва в місті Одесі від 12 вересня 2012 року за вих. №379926.6312, ОСОБА_7, ОСОБА_8 згідно договору дарування від 16 листопада 1981 року, за реєстраційним №3-8791, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою належить 2/5 частини домоволодіння. Декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 03.09.2012р., № ОД 8. У фактичному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходиться в житловому будинку літ. «А»:1- 1- веранда, площею 7,9 кв.м.; 1-2- житлова, площею 15,0 кв.м.; 1-3- кухня, площею 9,7 кв.м.; 1-4- коридор, площею 3,3 кв.м.; 1-5- санвузол, площею 5,7 кв.м.; в житловому будинку літ. И: 1-1- коридор, площею 6,2 кв.м.; 1-2- санвузол, площею 4,5 кв.м.; 1-3- житлова, площею 6,1 кв.м.; 1-3- житлова, площею 6,0 кв.м.; 1-4- житлова, площею 17,2 кв.м.; 1-5- кухня, площею 6,6 кв.м., загальною площею 88,2 кв.м.; житловою площею 44,3 кв.м.; вбиральня М; IV- цистерна; частина мостіння та огорожі, що складає 46/100 частин домоволодіння.

ОСОБА_2, ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності від 20.02.1979 року, виданого Житлово-комунальним відділом виконкому Київського РВК, та згідно свідоцтва про право на спадщину від 16 серпня 1996 року, за реєстраційним №1-2497, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою належить 3/5 частин домоволодіння. Розпорядження Київського РВК № 1893 від 09.10.2001р. про прийняття в експлуатацію. У фактичному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_4 знаходиться в житловому будинку літ. «А»: 2-1 житлова, площею 7,2 кв.м.; 2-2- житлова, площею 10,6 кв.м.; 2-3-коридор, площею 3,7 кв.м.; 2-4- коридор, площею 6,3 кв.м.; 2-5 житлова, площею 8,9 кв.м.; 2-6- житлова, площею 14,3 кв.м.; 2-7- веранда, площею 10,6 кв.м.;

2-8 коридор, площею 3,9 кв.м.; 2-9 кухня, площею 10,9 кв.м.; 2-10- туалет, площею 2,2 кв.м.; 2-11- вмивальня, площею 2,0 кв.м.; 2-12- коридор, площею 3,6 кв.м.; 2-13- житлова, площею 18,1 кв.м.; загальною площею 102,3 кв.м.; житловою площею 59,1 кв.м.; літня кухня Б; «Д» - погріб; «В» - баня; «Ж» - сарай; «З»- уборна; 1,2,3,4,5,6-11 огорожа; І, V мостіння; ІІІ ІV цистерни; VІ теплиця, що складає 54/100 частин домоволодіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається із ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За ч. 2 цієї статті, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним за свої кошти за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

На підставі вищевикладеного вбачається, що частки співвласників домоволодіння №14 по вулиці Чапаєва в місті Одесі у звязку з зазначеним перерахунком змінились, а саме:

- частки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у звязку з перерахунком становлять 46/100 часток або 92/200;

- частки ОСОБА_16 та ОСОБА_4 у звязку з перерахунком становлять 54/100 часток або 108/200, з яких пропорційно належної кожному зі співвласників становлять: 27/200 - ОСОБА_2, яка дорівнює належній їй частці 3/20; 81/200 ОСОБА_4, яка дорівнює належній їй частці 9/20.

На підставі вищевикладених обставин вбачається, що 27 липня 2011 року ОСОБА_4 померла та за час життя відповідно до чинного законодавства право власності на перераховану частку 81/200 на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Чапаєва, будинок 14, не зареєструвала, у звязку з чим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позбавлені права на оформлення своїх спадкових прав на вищевказане майно після смерті своєї матері, а саме на 81/200 частку домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Чапаєва, будинок 14.

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», до складу спадщини включається квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Відповідно до п.4.10 ОСОБА_16 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. З аналізу наведених статей вбачається, що майно, яке належало спадкодавцям на день смерті переходить у власність спадкоємців.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також судом враховується, що відповідно до рішення Одеської міської ради №2508-VI від 21.12.2012 року «Про внесення змін та доповнень до додатка до рішення Одеської міської ради від 09.11.2005 року №4858-IV «Про найменування вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території міста ОСОБА_3», вулицю Чапаєва в місті ОСОБА_3 перейменовано на вулицю ОСОБА_5.

На підставі вищевикладених обставин, суд приходить до висновку про необхідність захистити право ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року на 81/200 частку домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Микола Огренича (колишня назва вулиця Чапаєва), будинок 14, а саме підлягає успадкуванню кожним по 81/400 частці.

Також оскільки судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 серпня 1996 року, за реєстраційним №1-2497, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, частка домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Микола Огренича (колишня назва вулиця Чапаєва), будинок 14, належала не лише ОСОБА_4, померлій 27 липня 2011 року, у частці 9/20, а також ОСОБА_2 у розмірі 3/20 частки, яка також була перерахована та на цей час становить 27/200, право власності на яку останньою не зареєстровано, та у позивача за зустрічним позовом на цей час відсутні правовстановлюючі документи на перераховану належну їй частку вдомоволодінні, розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Микола Огренича (колишня назва вулиця Чапаєва), будинок 14, що в свою чергу є перешкодою для оформлення спадкових справ на спадщину, яка залишилась після смерті її матері ОСОБА_4, суд вважає за необхідне захистити право власності ОСОБА_2 шляхом визнання за останньою права власності на 27/200 частку домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. ОСОБА_5 (колишня назва вулиця Чапаєва), будинок 14, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16 серпня 1996 року, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за №1- 2497,у звязку з чим в цій частині зустрічний позов ОСОБА_2 також підлягає до задоволення.

Щодо вимог позивачів стосовно земельної ділянки, площею 0,0607 гектарів, розташованої за адресою: Таїровська селищна рада, село Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Чапаєва, 14, суд зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що згідно державного акту на право власності на землю серії І-ОД №055050 від 10 грудня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ТІ №1435-18, земельна ділянка, площею 0,0607 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Дружний, вул. Чапаєва, 14, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка була передана на підставі рішення Виконкому Таїровської селищної ради народних депутатів від 02.11.2001 року за №524, належить ОСОБА_17.

У той же час, згідно з паспортними даними та свідоцтвом про право на спадщину від 16 серпня 1996 року, за реєстраційним №1-2497, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, відповідно до якого 9/20 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Микола Огренича (колишня назва вулиця Чапаєва), будинок 14, тобто розташований на вказаній земельній ділянці, належало ОСОБА_4.

У звязку з існуванням розбіжностей в написанні по батькові ОСОБА_4 у вказаному державному акті на право власності на землю серії І-ОД №055050 від 10 грудня 2001 року та правовстановлюючих документах, позбавляє позивачів по справі оформити свої спадкові права на вказану земельну ділянку, як спадщину, яка залишилась після смерті їх матері.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 (із змінами), при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі; не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

При викладених обставинах, оцінивши та проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що факт належностіОСОБА_4, померлій 27 липня 2011 року державного акту на право власності на землю серії І-ОД №055050 від 10 грудня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ТІ №1435-18, стосовно земельної ділянки, площею 0,0607 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Дружний, вул. Чапаєва, 14, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка була передана на підставі рішення Виконкому Таїровської селищної ради народних депутатів від 02.11.2001 року за №524, видане на імя ОСОБА_17, слід вважати встановленим, тому позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в цій частині підлягають до задоволення.

У звязку з чим, вказана земельна ділянка, площею 0,0607 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Дружний, вул. Чапаєва, 14, належна на праві власності ОСОБА_4, померлій 27 липня 2011 року, входить до спадкового майна, після її смерті.

Судом також встановлено, що 14 червня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» з заявою про підготовку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14.

На підставі вказаного замовлення ОСОБА_2 від 14 червня 2013 рок за №13/02-00347, Одеською регіональною філією «Центр державного земельного кадастру» ДР «Державне агентство земельних ресурсів України» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, та належить ОСОБА_4.

Згідно Технічного завдання №943 від 14 червня 2013 року, наявного в матеріалах вказаної технічної документації, площа земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, складає 0,0593 га, у той час коли вказана земельна ділянка відповідно до державного акту №524 від 02.11.2001 року має площу 0,0607 га, що також встановлено провідний інженером ОСОБА_6 у пояснювальній записці наявній у вказаній технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до листа Головного управління Держземагенства в Одеській області від 11 липня 2014 року за №4-245/0-282/6-14, ОСОБА_2 було відмовлено у присвоєнні кадастрового номера земельній ділянці, площею 0,0607 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, з підстав того, що померлій ОСОБА_4, земельна ділянка належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 10.12.2001 року, однак, конфігурація земельної ділянки, її лінійні проміри, межі та площа, які зазначаються у вказаному державному акті, не відповідають матеріалам технічної документації. Враховуючи вищезазначене, управління не вбачає неможливості присвоїти спірній земельній ділянці кадастровий номер.

З урахуванням вказаної помилки у зазначенні площі спірної земельної ділянки, позивачі позбавлені оформити свої спадкові права стосовно вказаного спадкового майна.

Відповідно до ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України, в редакції який діяв на момент видачі державного акту, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Частиною 1 статті 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 вказаної постанови у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з роз'ясненнями Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

На підставі вищевикладених обставин та дослідивши технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, суд вважає встановленим факт відповідності земельної ділянки, а саме, що площа та конфігурація вказані у Технічному звіті Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії щодо виконання геодезичних робіт по зйомці меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, відповідають фактичній площі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та архівним матеріалам, а саме, що площа земельної ділянки становить 0,0593 га.

У відповідності з вимогами ст. 328 ЦК , ст.81 ЗК України право власності на майно набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, з урахуванням того, що позивачі прийняли спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування на спадкове майно в нотаріальній конторі не можуть, їх право підлягає захисту, у зв'язку з чим вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожною на ? частку земельної ділянки, площею 0,0593 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, буд. 14, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

Даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачами права власності на земельні ділянки не порушують права, свободи та інтересів інших осіб.

Також судом враховується, що згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає, що порушені права позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають обовязковому захисту, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачами у позові не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-82, 89, 141, 206, 263-265, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: 65059, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (місце проживання: 65122, м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14), Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії (місцезнаходження: 65078, м. Одеса, вул. Івана і ОСОБА_18, 13, каб. 906), про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (місце проживання: 65122, м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14) до ОСОБА_1 (місце проживання: 65059, АДРЕСА_1), Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії (місцезнаходження: 65078, м. Одеса, вул. Івана і ОСОБА_18, 13, каб. 906), про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 81/400 частку домоволодіння, загальною площею 189,9 кв.м., житловою 92,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича (колишня назва вулиця Чапаєва), будинок 14, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) право власності на 81/400 частку домоволодіння, загальною площею 189,9 кв.м., житловою 92,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича (колишня назва вулиця Чапаєва), будинок 14, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) право власності на 27/200 часток домоволодіння, загальною площею 189,9 кв.м., житловою 92,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича (колишня назва вулиця Чапаєва), будинок 14, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16 серпня 1996 року, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за №1- 2497.

Встановити юридичний факт, а саме факт, що державний акт на право власності на землю серії І-ОД №055050 від 10 грудня 2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ТІ №1435-18, стосовно земельної ділянки, площею 0,0607 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Дружний, вул. Чапаєва, 14, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка була передана на підставі рішення Виконкому Таїровської селищної ради народних депутатів від 02.11.2001 року за №524, видане на імя ОСОБА_17, належить ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

Встановити юридичний факт, а саме факт того, що площа та конфігурація вказані у Технічному звіті Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії щодо виконання геодезичних робіт по зйомці меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, відповідають фактичній площі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та архівним матеріалам, а саме, що площа земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, становить 0,0593 га.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на ? частку земельної ділянки, площею 0,0593 га, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) право власності на ? частку земельної ділянки, площею 0,0593 га, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Огренича, 14, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 27 липня 2011 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.