Провадження №2/359/902/2018
Справа №359/9625/17
РІШЕННЯ

Іменем України

22 серпня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мисан Віктор Іванович про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав на те, що в період часу з 08 серпня 1997 року по 12 листопада 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 За цей час ними був побудований житловий будинок з господарськими (допоміжними) спорудами площею 302,5 кв.м. у АДРЕСА_1, який розташовується на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності. Будівництво даного будинку було закінчено у 2010 році та його готовність складає 100%, будинок приданий для проживання, але не був введений в експлуатацію у зв'язку з тим, що 10 жовтня 2014 року на підставі договору дарування ОСОБА_2 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_3 При посвідченні вказаного договору дарування ОСОБА_2 не надала довідку про відсутність забудови на земельній ділянці. У зв'язку з цим, даний договір дарування земельної ділянки суперечить вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства, а також порушує права позивача, оскільки у такий спосіб ОСОБА_2 розпорядилась майном, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя. Крім цього, ОСОБА_1 вказав на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у родинних відносинах (дочка та матір), що свідчить про те, що договір дарування земельної ділянки вчинений внаслідок їх зловмисної домовленості з метою перешкодити позивачу введенню в експлуатацію житлового будинку. До того ж, при укладенні договору дарування ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Оскільки, на земельній ділянці побудований об'єкт нерухомого майна, розпоряджатися яким ОСОБА_2 мала право виключно за згодою позивача як колишнього подружжя. За вказаних обставин ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки №241 від 10 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мисан В.І.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала пред'явлений позов та наполягала на його задоволенні.

Представник відповідачів ОСОБА_6 надала відзив на позовну заяву, яким категорично заперечувала проти задоволення пред'явленого позову та просила ухвалити судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. Крім цього, також просила застосувати наслідки спливу позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Приватний нотаріус КМНО Мисан В.І. у судове засідання не з'явився та про своє ставлення до пред'явленого позову суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 08 серпня 1997 року по 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.71) та копією заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року (а.с.75).

В подальшому ОСОБА_7 змінила своє прізвище на «ОСОБА_7» внаслідок укладення шлюбу з ОСОБА_8 (а.с.72).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року, в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_7 визнано за кожним ідеальну частку в обсязі 50 відсотків усіх матеріалів та обладнання у вигляді житлового будинку та господарських (допоміжних) споруд, які не введено в експлуатацію, загальною площею будинку 302,5 кв.м., житловою площею будинку 140,8 кв.м., допоміжних споруд (тераси, ганку, будинку охорони, навісу, бані, теплиці, огорожі, колонки питної, каналізаційної споруди, вимощення), а також систем життєзабезпечення, розташованих на земельній ділянці у АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1 загальною площею 0,0989 га, призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.175-180).

10 жовтня 2014 року на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мисан В.І., ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0989 га з кадастровим номером НОМЕР_2

За змістом ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Зокрема, згідно з ч.1 та ч.2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до ч.1 та ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

З доводів позивача, вбачається, що спірний договір дарування земельної ділянки належить визнати недійсним у зв'язку тим, що на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Тому ОСОБА_2 повинна була укладати договір дарування земельної ділянки тільки разом з будівлею, а для цього потрібно було її ввести в експлуатацію. Зважаючи на те, що дана будівля є спільною сумісною власністю подружжя, тому навіть гіпотетично дарувати ОСОБА_2 мала право лише ? частину будівлі. Крім цього, ОСОБА_1 не надавав своєї згоди на відчуження земельної ділянки, на якій знаходиться спільне сумісне майно.

Згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст.182 ЦК України, а також ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Всупереч цьому, матеріали цивільної справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право власності або інше речове право на житловий будинок загальною площею 302,5 кв.м., житловою площею 140,8 кв.м., що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1

У відповідності до положення ч.2 та ч.3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що будівництво житлового будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 було завершено у 2010 році.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як вбачається з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_1 під час нового будівництва наявні самочинно забудовані об'єкти загальною площею 302,5 кв.м. та житловою площею 140,8 кв.м. (а.с.12-16). Таким чином, з відомостей, що містяться в технічному паспорті нерухомого майна встановлено, що житловий будинок є об'єктом самочинного будівництва. Вказана обставина свідчить про те, що незважаючи на те, хто здійснював будівництво даного житлового будинку, право власності на нього забудовник не набув.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до вказаних статей ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Встановлено, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування земельної ділянки. Разом з цим, судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення майнових прав позивача, зокрема на належне йому нерухоме майно, внаслідок укладення цього договору.

Тому доводи позивача стосовно того, що ОСОБА_2 протиправно та без його згоди розпорядилася належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, а саме житловим будинком, є необґрунтованими.

За змістом п.1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'юсту від 22 лютого 2012 року , право власності на земельну ділянку, що відчужується, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором.

Так, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 21 жовтня 2002 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, та державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого Бориспільською міською радою 04 березня 2003 року.

Крім цього, згідно з п.33 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, в редакції на час укладення спірного договору дарування, для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку заявник подає документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону, зокрема укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат; державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою; документ, що посвідчує його особу.

При цьому, жодного обов'язку щодо необхідності надання довідки про відсутність забудов на земельній ділянці, зазначені вище нормативні акти не містять. Тому, твердження позивача про недобросовісність дій відповідачів та нотаріуса, який посвідчував договір дарування земельної ділянки, є також необґрунтованими.

Разом з цим, судом критично сприймається твердження представника відповідачів з приводу того, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності щодо оскарження договору дарування земельної ділянки від 10 жовтня 2014 року, який закінчився 10 жовтня 2017 року. Так, на думку, представника відповідачів інформація про відчуження земельної ділянки є відкритою та загальнодоступною, зокрема таку інформацію можна отримати шляхом звернення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст.252 - 255 ЦК України.

Саме тому право на оскарження договору дарування земельної ділянки у позивача виникло з того часу, коли він дізнався про укладення даного правочину. Враховуючи те, що про вказану обставину позивачу стало відомо лише в ході розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя, яка перебувала у провадженні Дарницького районного суду м. Києва, а саме після залучення до участі у справі ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, тобто 09 лютого 2017 року.

Тоді як вбачається з поштового конверта, в якому позовна заява надійшла до суду, позов пред'явлено 30 листопада 2017 року (а.с.35,36)

Вказані обставини, свідчать, що при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 дотримався визначеного законом трирічного строку позовної давності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 10 жовтня 2014 року.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З квитанції від 29 листопада 2017 року (а.с.9) вбачається, що при пред'явленні позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 640 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні пред'явленого позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч.1 та ч.1, п.2 ч.2 ст.16, ч.1 та ч.2 ст.182 ч.1 та ч.2 ст.203, ч.1 ст.215, ст.257, ст.256, ч.1 ст.261, ч.4 ст.267, ч.2 та ч.3 ст.331, ч.1 та ч.2 ст.376, ч.1 ст.717 ЦК України, ч.1 ст.141, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки №241 від 10.10.2014 р., що знаходиться АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_1 загальною площею 0,0989 га, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисаном В.І. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 05) - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31 серпня 2018 року.

Суддя В.В. Журавський