Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 361/6616/16-ц

провадження № 61-1568св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сень-Силка Ірина Валеріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2017 року у складі судді Василишина В. О. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року у складі суддів: Гуля В. В., Сліпченка О. І., Приходька К. П.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сень-Силка І. В., про визнання правочинів щодо нерухомого майна недійсними.

Позов мотивовано тим, що йому на праві власності належали житловий будинок із земельними ділянками, які розташовані за адресою: Київська область, Броварський район, АДРЕСА_1. Вказував, що через погіршення стану здоров'я та переконанням відповідача ОСОБА_5, який є сином його колишньої дружини, надавати матеріальну допомогу й здійснювати догляд, він вирішив укласти із ним договір довічного утримання. Однак, у подальшому йому стало відомо, що між ними замість договору довічного утримання укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, при цьому грошові кошти за відчужене нерухоме майно йому не передавалися. Зазначав, що оскаржувані правочини укладені ним під впливом обману зі сторони відповідача ОСОБА_5та помилкищодо правової природи договорів, незадовільний стан здоров'я, що заважав правильно сприймати зміст договорів та наслідки їх укладення.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Київська область, Броварський район, село АДРЕСА_1, укладений 23 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-СилкаІ. В., зареєстрований у реєстрі за № 3155; визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок, які розташована за вказаною адресою, укладені 23 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_5, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силка І. В. й зареєстровані у реєстрі за № 3157 та № 3159; повернути йому у власність вказані житловий будинок та земельні ділянки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, оскільки доводи позивача щодо введення його в оману не знайшли свого підтвердження. Позивачем не надано доказів того, що на момент укладення правочину відповідач ввів його в оману, а також доказів того, що позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, стан здоров'я позивача на час укладення спірних правочинів, який підтверджується відповідними медичними документами та показами свідків, відсутність іншого житла, а також те, що він був впевнений, що уклав договір довічного утримання замість договору купівлі-продажу. Також, суди не надали належної оцінки показам свідків, які підтвердили, стан здоров'я позивача та той факт, що грошових коштів за договором він не отримував. Крім того, суди не звернули уваги на те, що позивач з моменту укладення договорів продовжує проживати у спірному будинку, здійснював будівництво гаража, що свідчить про необізнаність щодо природи договорів.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначив про те, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. ОСОБА_4 мотивуючи свої вимоги тим, що між сторонами було укладено договір довічного утримання не зазначив, на яких саме умовах укладений такий договір, зокрема, яким саме утриманням та (або) доглядом мав забезпечувати він позивача. Також позивачем не зазначено того, що він впродовж чотирьох років з моменту укладення договорів не звертався до відповідача щодо неналежного виконання умов договору довічного утримання або розірвання такого договору. Суди попередніх інстанцій також правильно виходили із того, що позивачем не надано належних доказів щодо стану здоров'я, який би не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій на момент вчинення правочинів.

21 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3; договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1056 га (цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1), розташованої за адресою: АДРЕСА_3 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га (цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої за адресою: АДРЕСА_2

Вказані правочини посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силка І. В.

Назву вулиці Комсомольська у селі Пухівка Броварського району Київської області змінено на - Піщану.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

За змістом статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України у редакції 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами).

В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказував про те, що насправді між сторонами було укладено договір довічного утримання, однак не вказано, у чому має полягати догляд ОСОБА_5 за позивачем і яке матеріальне забезпечення він зобов'язувався виконувати. Крім того, позивачем не вказано, які саме обов'язки з утримання відповідач не виконував.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 212 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що перед укладенням оспорюваних договорів позивач добросовісно вважав, що укладав договір довічного утримання, помилявся щодо природи договорів, його прав та обов'язків.

Також, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено факту введення його в оману ОСОБА_5

Таким чином, позивачем не доведено обставин, щодо яких помилився позивач як сторона правочину, а також того, що ці обставини існували саме на момент вчинення правочину, і що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

При цьому судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваних договорів та/або особистої її зацікавленості.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували стан здоров'я позивача не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що ОСОБА_4 періодично звертається до медичних закладів за медичною допомогою зі скаргами на стан здоров'я, проте доказів, що на момент укладення оспорюваних правочинів, він мав тяжкі захворювання,які б свідчили про неусвідомлення своїх дій, позивачем не надано.

Доводи заявника щодо того, що він фактично не отримував грошових коштів за продаж спірного житлового будинку та земельних ділянок не можуть бути підставою для визнання недійсними договорів, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Згідно договорів купівлі-продажу від 23 жовтня 2012 року, грошові кошти за договорами повністю сплачені покупцем готівкою і отримані продавцем особисто до підписання договорів. Доказів того, що такі умови договорів сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбаний будинок та земельні ділянки, суду не надано.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи наявними порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, фактично стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

В.С.Висоцька

С. Ю. Мартєв