Справа № 463/642/18
Провадження № 2/463/1064/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів та трьох відсотків річних,-

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів в сумі 1218,19 доларів США, з яких 1092,82 долари США сума боргу та 125,67 доларів США трьох відсотки річних.

Позов мотивує тим, що 27 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDN2230 про надання банківських послуг. Відповідно до п. 2 договору 7 березня 2014 року ним зроблено внутрішній переказ зі своєї картки 4731***4788 на іншу свою картку 4405***6313 через «Приват24» у сумі 1200 доларів США. 19 березня 2014 року р 15:36 ОСОБА_2 намагався здійснити банківську операцію через «Приват24» по переказу власних коштів між своїми рахунками з картки 4405***6313 на картку 4731***4788 у сумі 5 доларів США однак даний платіж був заблокований з приміткою «платежі по кримських філіях заборонені». Аналогічна ситуація мала місце 16 квітня 2014 року о 16:05, коли позивач намагався здійснити банківську операцію по переказу 1080 доларів США між зазначеними вище рахунками. Зазначає, що ним неодноразово скеровувалися письмові заяви до ПАТ КБ «Приватбанк» щодо розблокування та переказу власних дебетових коштів з рахунку картки 4405***6313, однак у задоволенні таких йому було відмовлено. Крім того, у заяві від 10 жовтня 2017 року ним було скеровано доручення до банку щодо розблокування його коштів у сумі 1092,82 долари США та переказу таких на нову відкриту картку за №4149-4978-3773-6220, однак відповідачем дана заява була залишена без уваги. Відтак ПАТ КБ «Приватбанк» продовжує користуватися грошовими коштами ОСОБА_2 у розмірі 1092,82 долари США, що були внесені останнім шляхом переказу на дебетову картку. Таке користування відбувається всупереч волі ОСОБА_2, відтак ПАТ КБ «Приватбанк» має виплатити йому 3% річних, починаючи з 19 березня 2014 року, що на день звернення до суду з позовом становить 125,67 доларів США. З урахуванням наведеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 8 лютого 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання.

19 березня 2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що даний позов є безпідставним та необґрунтованим, виходячи з наступного. Позивач звернувся до суду 8 лютого 2018 року, вказавши, що ПАТ КБ «Приватбанк» з 14 квітня 2014 року, порушив взяте на себе зобовязання, а саме: не виконав платіжне доручення позивача, тобто з моменту, коли ОСОБА_2 дізнався про порушення його права минуло три роки. Оскільки грошові кошти, які є предметом даного позову, не є банківським вкладом, а були перераховані на звичайний поточний рахунок, а тому в даному випадку мають бути застосовані строки загальної позовної давності, тобто три роки, а відтак вважає, що ОСОБА_2 пропустив строки позовної давності на звернення до суду з позовом. Стосовно 3% річних, то дана позовна вимога не підлягає до задоволення, оскільки нарахування здійснено у доларах США, що суперечить нормам законодавства України та правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-1286цс16 від 16 листопада 2016 року. Крім того, вказує, що надані позивачем докази не відповідають вимогам ст. 83, 95, 100 ЦПК України, оскільки надані не в оригіналі, а подані копії не є належним чином завіреними. А тому, з урахуванням наведеного, просить у задоволенні позову відмовити.

23 березня 2018 року позивачем подано уточнено позовні вимоги та змінено предмет позову, відповідно до якого просить розірвати договір №SAMDN1596, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» 27 березня 2013 року; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» 1092,82 долари США, а також 125,67 доларів США 3% річних, а загалом 1218,49 доларів США; стягнення з відповідача 1500 грн. у звязку з отриманням оплатної правової допомоги, а також поштових витрат у сумі 90,81 грн.

Подану заяву додатково мотивує тим, що стороною у справі є ПАТ КБ «Приватбанк», а не кримське відділення даного банку. Відтак кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк», а тому ПАТ КБ «Приватбанк» має нести відповідальність за несвоєчасне виконання зобовязань перед позивачем. Оскільки недотримання відповідачем умов договору шляхом невиплати відсотків та неповернення грошових коштів у встановлений строк не дозволяє ОСОБА_2 користуватися своїми коштами, що є істотним порушенням умов договору, а тому просить такий розірвати.

23 березня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив у даній справі, у якому вказує, що подані ним електронні докази є в системі «Приват24» та розміщені на сайті ПАТ КБ «Приватбанк» в мережі Інтернет, а тому відповідач має доступ до всіх доказів, наданих ОСОБА_2 оскільки є власником і адміністратором системи інтернет-банк «Приват24». Стосовно строків позовної давності зазначає, що такий переривається вчиненням особою дій, які свідчать про визнання нею свого боргу. Враховуючи те, що відповідно до п.2.1.2.2.13 публічної оферти, розміщеного на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», закінчення строку дії картки, її втрата або пошкодження не викликає припинення договірних правовідносин між банком і клієнтом та/або закриття повязаного з нею поточного рахунку клієнта. Крім того, позовна давність не поширюється на вимогу вкладника. Позивачем скеровувались листи з заявами про повернення коштів та закриття рахунку, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, з останньої відповіді ПАТ КБ «Приватбанк» від 8 травня 2015 року вбачається, що відповідач визнає борг позивача, відтак строки загальної позовної давності тривалістю три роки не перевищив. Крім того, згідно з п.2.1.5.28 договору публічної оферти ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти, які розміщені на поточних (карткових) рахунках фізичних осіб, є вкладами, а тому на картковий рахунок №546313 відкритий за умовами договору №SAMDN2230 від 24 жовтня 2011 року не поширюється загальна позовна давність у 3 роки.

25 квітня 2018 року представником відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» подано заперечення на відповідь на відзив, з якого вбачається, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, які мають значення для справи. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях, серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Вважає, що позивач мав подати разом із позовом оригінали електронних доказів, а паперові копії електронних доказів належним чином завірити та надати заздалегідь іншим учасникам справи. А тому ставить під сумнів подані позивачем докази, якими останній підтверджує викладені у позові обставини. Стосовно зазначення позивачем того, що поточний картковий рахунок прирівнюється до депозитного вкладу, вказує, що дане твердження є абсурдним, оскільки вкладом є кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Такий договір має бути укладеним в належній формі та сторони мають досягти згоди з усіх істотних умов договору. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності та звичаями ділового обороту. Крім того, письмова форма договору має бути підтверджена квитанцією або іншим документом, який підтверджує внесення готівки у відповідну платіжну систему. Таким чином позивач помилково дійшов висновку, що грошові кошти, які обліковують на поточному картковому рахунку, прирівнюються до банківського вкладу. Крім того, вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом.

Ухвалою суду від 24 травня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав в частині розірвання договору з банком та стягнення суми грошових коштів, внесених ним на рахунок банку, та просив такі задовольнити. Позов у частині стягнення з банку 3% річних, що становить 125,67 доларів США, не підтримав.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили з підстав викладених у відзиві та запереченні, однак підтвердили, що укладений між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» договір станом на сьогодні є чинним.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 24 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», який змінив назву та організаційно-правову форму з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, був укладений договір про надання банківських послуг за №SAMDN2230, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у користування дебетову особисту картку за №4405-1954-6313 (а.с.6).

7 березня 2014 року ОСОБА_2 здійснено переказ з картки за №4731***4788 на картку за №4405***6313 грошових коштів у сумі 1200 доларів США, що стверджується платіжним дорученням №Р24А73225 від 7 березня 2014 року, відповідно до якого кошти надійшли у відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Сімферополь, АР Крим (а.с.14, 74).

В подальшому, а саме: 19 березня 2014 року та 16 квітня 2014 року позивачем було здійснено спроби здійснити переказ внесених раніше дебетових коштів з картки за №4405***6313 на картку за №4731***4788, однак такі операції були заблоковані відповідачем з відміткою «платежі по кримських філіях заборонені», що унеможливило отримання ОСОБА_2 власних коштів (а.с.12-16).

Крім того, ОСОБА_2 неодноразово звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогами про повернення йому спірних коштів, однак з наданих ПАТ КБ «Приватбанк» відповідей від 8 травня 2015 року за №20.1.0.0./7-20150505/4385, 29 червня 2016 року за №№20.1.0.0./7-20160830/4320, 31 серпня 2017 року за №20.1.0.0./7-20170817/3975 вбачається, що діяльність ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим вимушено припинена (а.с19, 21, 22).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу.

Разом з тим, аналіз наявних матеріалів справи дає суду підстави прийти до висновку, що між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського рахунку, що вбачається з представленої суду анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до якої позивач уклав з банком договір про надання банківських послуг та отримав дебетову особисту картку (а.с.6)

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час, а залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами (частини перша та третя статті 1071 ЦК України).

Як вже зазначалося судом, між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського рахунку, даний факт визнається відповідачем у справі.

З платіжного доручення №Р24А73225 від 7 березня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 вніс грошові кошти в сумі 1200 доларів США у відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Сімферополь, АР Крим (а.с.74), яке відповідно до пункту 23 глави 2 розділу IV Інструкції «Про ведення касових операцій банками в Україні», затвердженої Постановою Правління Національного Банку України від 1 червня 2001 року №174, яка була чинною на момент здійснення ОСОБА_2 банківської операції з перерахунку коштів, та, відповідно, таке платіжне доручення є документом, що підтверджує внесення готівки за договором банківського рахунка.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

З представлених суду виписок з інтернет-системи «Приватбанк» щодо дій, вчинених ОСОБА_5 з метою здійснити переказ з картки за №4405***6313, вбачається, що останньому було відмовлено у переказі грошових коштів у звязку з забороною здійснювати платежі по кримських філіях ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.12-16).

Пунктом 5 постанови Національного Банку України від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя» зобов'язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та м. Севастополя - філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк».

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ неодноразово встановлювалось, що договори фізичних осіб укладаються з ПАТ «КБ «Приватбанк», а не з його філією чи відділенням, ліквідація яких у зв'язку з окупацією Автономної Республіки Крим, сама по собі не припиняє договірних відносин між сторонами, а тому відповідач, як юридична особа, а не його філія, зобов'язаний виконувати умови укладених договорів (аналогічна позиція висловлена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня, 2, 23 грудня 2015 року, 8 лютого (№6-31230св15), 9, 16 березня, 6 квітня 2016 року, 10 вересня, 2, 23 грудня 2015 року, 9 березня 2016 року, 16 березня, 6 квітня 2016 року).

Відтак суд приходить до висновку, що відповідачем порушено виконання зобовязань перед позивачем за договором банківського рахунка та не здійснено переказ коштів останнього в сумі 1092,82 долари США на його вимогу.

Крім того, судом не береться до уваги заперечення, викладені відповідачем у відзиві на позов, виходячи з наступного.

У відзиві на позов відповідач посилається на те, що на момент звернення до суду з позовом пройшли строки позовної давності, встановлені для договорів даного виду, оскільки відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, ОСОБА_2 дізнався про порушення його права 16 квітня 2014 року, а відтак пропустив строк на звернення до суду з позовом. Разом з тим, договір про надання банківських послуг між ОСОБА_2 і АТ КБ «Приватбанк» не містить такої умови договору як строк дії договору, такий не був розірваним та визнаний недійсним або нікчемним станом на момент звернення до суду з позовом. Крім того, у судовому засідання представник відповідача визнав ту обставину, що даний договір є чинним, а тому клопотання відповідача про застосування строків давності не може бути задоволене судом.

Також судом не беруться до уваги заперечення відповідача в частині подання ОСОБА_2 позову, що не відповідає вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки питання про відкриття провадження у справі вирішується судом та лише суд може надавати оцінку належності та відповідності позову нормам ст. 175 ЦПК України. Стосовно посилання на те, що ОСОБА_2 подано докази, якими він обґрунтовує свої вимоги у неналежній формі, а саме: в письмовій формі замість електронної, то суд звертає увагу відповідача, що позивачем ОСОБА_2 долучено докази і в письмовій, і в електронній формі, що стверджується долученими до матеріалів справи CD-дисками.

Стосовно заявленої позовної вимоги в частині 3% річних та поданих на неї заперечень відповідачем, судом не здійснюється оцінка таких, оскільки позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні не підтримав позов у цій частині, а відтак в задоволені даної вимоги слід відмовити.

З урахуванням наведеного вище, а також того, що з виписки з рахунку №4405-1954-6313, укладеного на підставі угоди №SAMDN2230 від 24 жовтня 2011 року, вбачається, що на рахунку ОСОБА_2 знаходиться 1092,82 долари США (а.с.67), суд приходить до висновку, що з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1092,82 долари США.

Крім того, відповідно до ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобовязання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 153 ЦК України має наслідком припинення зобовязань сторін.

Оскільки АТ КБ «Приватбанк» порушено виконання зобовязань за договором банківського рахунка, що мало наслідком неможливість позивача розпоряджатися коштами, що належать йому на праві власності, починаючи з 19 березня 2014 року і до сьогодні, суд приходить до висновку, що договір №SAMDN2230 від 24 жовтня 2011 року слід розірвати.

Відтак, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 слід задовольнити частково та розірвати договір №SAMDN2230 від 24 жовтня 2011 року з АТ КБ «Приватбанк», а також стягнути з відповідача на користь позивача 1092,82 долари США.

Крім того, відповідачем при поданні позову заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 1500 гривень.

З акту №11 приймання-передачі від 23 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 уклав договір з ТОВ «Юридична фірма «Гончарук і партнери» про надання правової допомоги, вартість наданих йому послуг становить 1500 гривень. ОСОБА_2 оплатив вказані послуги, що стверджується рахунком-фактурою №11 від 20 березня 2018 року (а.с.80, 81).

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 даної статті до витрат, повязаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

З урахуванням наведеного, з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1500 гривень витрат на правову допомогу.

Крім того, з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути в користь держави судовий збір, що мав бути сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом, за позовні вимоги майнового та немайнового характеру на загальну суму 1409,6 гривень.

Стосовно стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 90,81 гривень поштових витрат, суд відмовляє у стягненні таких, оскільки такі не передбачені ст. 133 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 611, 651, 1066, 1067, 1068 ЦК України, керуючись ст.ст. 141, 265, 273, 274 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів та трьох відсотків річних задовольнити частково.

Розірвати договір про надання банківських послуг №SAMDN2230, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 24 жовтня 2011 року.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1092 (одну тисячу девяносто два) долари США 82 (вісімдесят два) центи США.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 1500 (одну тисячу пятсот) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1409 (одну тисячу чотириста девять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

В задоволені позову в частині вимог про стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 трьох відсотків річних в розмірі 125 (сто двадцять пять) доларів США 67 (шістдесят сім) центів США та 90 (девяносто) гривень 81 (вісімдесят одну) копійку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (імя) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_2, місце проживання: 79038, м. Львів, Медової Печери, 65, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ідентифікаційний код юридичної особи 14360570.

Суддя: Стрепко Н.Л.