Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/20472/15-ц

провадження № 61-16436св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішенняШевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року у складі судді Савицького О. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ ВТБ Банк») про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № R7В, згідно умов якого їй надано кредитні кошти у сумі 50 000,00 грн строком до 06 червня

2016 року, за користування якими вона зобов?язалась сплатити 19 % річних або у іншому розмірі, передбаченому цим договором.

Договір є недійсним з моменту його укладення, оскільки в порушення пункту 8 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір не містить порядку зміни і припинення його дії; в порушення статті11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не містить детального розпису загальної вартості кредиту та річної відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги оформлення договору.

Пункт 4.7 договору, який передбачає право банку достроково вимагати виконання всього зобов?язання, є дискримінаційним, оскільки таке право банку значно ширше, ніж визначено частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пункти 4.3 (право банку достроково вимагати повернення кредиту, розірвання договору в судовому порядку, розірвання договору в односторонньому порядку), 4.7 (право банку збільшувати розмір платежу на суму комісійної винагороди), 4.9 (право банку здійснювати договірне списання будь-яких грошових сум) є несправедливими.

Пункти 6.5, 6.6, 6.7 договору щодо права банку повідомляти інформацію про клієнта третім особам є дискримінаційними.

Пункт 4.10 договору, який передбачає право банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку, також є дискримінаційним, оскільки відповідно до його умови розмір процентної ставки залежить від курсу долара США.

Договір не містить даних проте, чи є повноважною особа, яка від імені банку підписала договір, на укладення цього договору.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_4 вважає, що переважна більшість умов договору є несправедливими, права банку є значно ширшими, можуть реалізовуватися поза волею позичальника, який є неосвіченою людиною у сфері кредитування та довірився банку. Тому просила визнати недійсним кредитний договір від 06 червня 2013 року № R7В, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 з моменту його укладення.

Рішенням Шевченківського районного суду мста Києва від 02 лютого

2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порушення законодавства, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердженні, при укладені договору дотримані необхідні вимоги та підстав для визнання його недійсним не убачається.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду мста Києва від 24 лютого 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

06 квітня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний договір не містить всіх необхідних умов, які вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредитування.

Судами попередніх інстанцій не застосовано норми матеріального законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

14 червня 2017 року ПАТ «ВТБ Банк» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи

№ 761/20472/15-ц передана до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 червня 2013 року між

ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір

№ R7В, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 50 000,00 грн на строк до 06 червня 2016 року, за користування якими вона зобов?язалась сплатити 19 % річних або іншому розмірі, передбаченому цим договором.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту частини першої статті 638 та статті1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини першої статі 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня2007 року № 168, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до останнього абзацу частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб?єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Підписуючи кредитний договорі, позичальник погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, оскільки судом апеляційної інстанції дана належна оцінка аналогічним доводам наведеним в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська