Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 607/19121/15-ц

провадження № 61-36656св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Європейський газовий банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк»,

третя особа - територіальна державна інспекція з питань праці в Тернопільській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Шевчук Г .М., Міщія О. Я., Ткача З .Є., від 12 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» (далі - ПАТ «Єврогазбанк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Єврогазбанк», третя особа - територіальна державна інспекція з питань праці в Тернопільській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 червня 2012 року він працював на посаді економіста по роботі з юридичними особами Тернопільського відділення ПАТ «Єврогазбанк». 29 грудня 2014 року його звільнено із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників. Зазначав, що на день звільнення йому не була виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога.

Посилаючись на те, що зазначені виплати у розмірі 2 666,05 грн він отримав на свій картковий рахунок лише 22 грудня 2015 року, тобто майже через рік після звільнення, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 633,85 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 1 117,35 грн.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Єврогазбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 633,85 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 1 117,35 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки при звільненні позивача з роботи 29 грудня 2014 року відповідач виплатив позивачу належні при звільненні суми лише у грудні 2015 року, то вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати ґрунтуються на вимогах трудового законодавства.

Справа судом розглядалась неодноразово.

Останньою постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 12 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Єврогазбанк» задоволено.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2016 рокускасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив із того, що розрахунок при звільненні з позивачем було проведено з дотриманням процедури, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом і застосовується до правовідносин, що виникли між сторонами, тому відсутня винна поведінка відповідача у проведенні з позивачем несвоєчасного розрахунку при звільненні.

У травні 2018 року ОСОБА_1подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що звільнення працівників банку є частиною процедури ліквідації і витрати (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога), пов'язані із звільненням працівника, вносяться до кошторису витрат Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію або уповноваженою особою Фонду. Також внесення клопотання щодо змін до кошторису або внесення змін до кошторису по виплаті цих сум є обов'язком Фонду чи уповноваженої особи Фонду.

Таким чином, оплата витрат (виплата працівникам заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільнені), пов'язаних із здійсненням ліквідації, проводиться позачергово, без порядку черговості, а перелік витрат не є вичерпним, тобто включаються всі витрати, необхідні для процедури ліквідації банку.

Отже, не виплата належних йому сум при звільнені у строки відповідно до статті 116 КЗпП України здійснена з вини Фонду чи уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку.

У липні 2018 року ПАТ «Єврогазбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Єврогазбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Також вказало, що виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банку здійснюється протягом всього періоду ліквідації банку, але в порядку черговості та в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом.

Таким чином, розрахунок при звільненні з позивачем було проведено з дотриманням процедури, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що застосовується до правовідносин, які виникли між сторонами, а тому відсутня винна поведінка відповідача у проведенні з позивачем несвоєчасного розрахунку при звільненні.

16 липня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Судом установлено, що з 05 червня 2012 року ОСОБА_1 працював на посаді економіста по роботі з юридичними особами Тернопільського відділення АТ «Єврогазбанк».

29 грудня 2014 року позивач був звільнений з посади у зв'язку із скороченням чисельності та штату на підставі наказу про припинення трудового договору від 23 грудня 2014 року.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 16 липня 2014 року № 424 «Про віднесення ПАТ «Єврогазбанк» до категорії неплатоспроможних» з 17 липня 2014 року в банку розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на строк до 17 жовтня 2014 року включно.

Постановою Правління Національного банку України від 17 листопада 2014 року № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Єврогазбанк» вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати банк.

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 листопада 2014 року № 121 з 18 листопада 2014 року у банку розпочато процедуру ліквідації.

У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з частиною п'ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина перша статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Судом установлено, що 22 листопада 2014 року у газеті «Голос України» були опубліковані відомості про ліквідацію ПАТ «Єврогазбанк»та призначення уповноваженої особи Фонду. Кредитори банку мали право подати кредиторські вимоги у період з 22 листопада 2014 року до 21 грудня 2014 року включно.

Проте з вимогою про задоволення банком кредиторських вимог позивач звернувся після строку, передбаченого частиною п'ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме, подавши 16 грудня 2015 року, тобто після періоду прийняття та задоволення банком кредиторських вимог, позов до ПАТ «Єврогазбанк» про середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

Згідно з пунктом 6 частини другої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. До цих витрат, зокрема, належать і витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, оскільки у ПАТ «Єврогазбанк» було запроваджено ліквідаційну процедуру, дана обставина унеможливлює стягнення з нього будь-яких коштів у жодний інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18).

Отже, виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банку здійснюється протягом всього періоду ліквідації банку, але в порядку черговості та в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом.

Судом установлено, що 14 грудня 2014 року ОСОБА_1 платіжним дорученням № 169 перераховано на картковий рахунок № НОМЕР_1 заробітну плату (оклад) за першу половину грудня 2014 року у розмірі 769,43 грн.

29 грудня 2014 року платіжним дорученням № 256 перераховано на картковий рахунок № НОМЕР_1 вихідну допомогу при звільненні у грудні 2014 року у розмірі 1 778,00 грн.

21 грудня 2015 року платіжним дорученням № 4885 перераховано на картковий рахунок № НОМЕР_1 кінцевий розрахунок, а саме компенсацію за невикористану відпустку та заробітну плату за другу половину грудня у розмірі 2 666,05 грн.

При цьому позивач звернувся до суду після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостейпро ліквідацію ПАТ «Єврогазбанк»та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до частини восьмої статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Оскільки на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій у ПАТ «Єврогазбанк» вже було розпочато процедуру ліквідації, стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», було неможливим.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що розрахунок при звільненні з позивачем було проведено з дотриманням процедури, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що застосовується до правовідносин, що виникли між сторонами, а тому відсутня винна поведінка відповідача у проведенні з позивачем несвоєчасного розрахунку при звільненні відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 12 квітня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк