САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1756/18
Провадження №2/726/420/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Байцар Л. В., при секретарі Оспипчук Ю.М., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 розглянувши в судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Посилався на те, що ОСОБА_3 ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 23.07.2018 року звільнений від кримінальної відповідальності, за клопотанням прокурора Чернівецької міської прокуратури на підставі ч. 3 ст. 175 КК України у кримінальному провадженні № 0000005 від 27.01.2018 за ч. 1 ст. 175 КК України, в якому він ОСОБА_1 визнаний потерпілим.

Вказує на те, що у випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається, право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 31956 грн, 83 коп. та моральну (немайнову) шкоду в розмірі 15000 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позов та надали суду пояснення згідно позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про місце, час і дату розгляду справи в суді, надав відзив на позовну заяву із заявою про розгляд справи за його відсутності, тому, суд вважає можливим провести розгляд справи та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є обгрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що згідно ухвали Садгірського районного суду м. Чернівці від 23.07.2018 року відповідач ОСОБА_3 звільнений від кримінальної відповідальності, за клопотанням прокурора Чернівецької міської прокуратури на підставі ч. 3 ст. 175 КК України (як особа, яка здійснила виплати до притягнення до відповідальності) у кримінальному провадженні № 0000005 від 27.01.2018 за ч. 1 ст. 175 КК України. Згідно обвинувачення за ч. 1 ст. 175 КК України, ОСОБА_3 будучи директором управління та службовою особою, діючи в порушенні вимог ст. 97 КЗпП України, в одноособовому порядку умисно не виплачував заробітну плату працівникам товариства більше як за один місяць, маючи реальну можливість провести таку виплату. Зокрема, заборгованість по виплаті заробітної платни перед працівниками підприємства протягом 2012 2015 p.p., та січня - жовтня 2016 року постійно зростала та станом на 31.10.2016 року склала 440 тис. гривень, при тому, що протягом 2016 року на рахунках та в касах підприємства загальні надходження складали 1 млн. 264 тис. 626 грн. 09 топ., з яких на оплату праці було використано лише 166 тис. 109 грн., що підтвердило факт безпідставної невиплати заробітної плати. ОСОБА_3 , будучи директором, діючи умисно, протиправно, всупереч ст. 97 та ст. 115 Кодексу законів про працю України, маючи реальну можливість погасити заборгованість по заробітній платі працівникам Управління, решту коштів використовував на інші виплати. Зокрема, на оплату по договорам, оплату комунальних послуг та податків, що призвело до умисної та безпідставної невиплати ОСОБА_3 заробітної плати працівникам підприємства. ОСОБА_3 мав реальну можливість погасити заборгованість по заробітній платі перед працівниками ЧУ ЗАТ «Електро», в загальній сумі 440 тис. грн., з них перед потерпілим ОСОБА_1 в сумі 44 тис. 200 грн., умисно цього не зробив, чим порушив конституційне право громадянина на оплату праці, передбачене ст. 43 Конституції України.

Згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Згідно постанови Вищого господарського суду України від 21 червня 2016 року по справі № 916/4281/15. «Прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові».

Згідно постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12. «Законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч. З ст. 549 ЦК України), індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України)».

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13: «Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязань».

Крім цього судом встановлено, що позивач в таблиці наводить розрахунки інфляційних збитків та 3% річних за невчасно виплачену заробітну плату за період з січня 2013 року до моменту фактичної виплати, а саме до березня 2017 року. При розрахунку сумарного індексу інфляції за певний період, використовувались щомісячні індекси інфляції опубліковані на офіційному сайті газети «Урядовий курєр».

Судом встановлено, що розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції здійснювався відповідно до позиції Верховного суду України викладеної у його листі від 03.04.1997р. № 62-97Р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Згідно ст.ст. 16, 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Крім цього судом встановлено, що 14 липня 2015 року, син позивача - учасник анти терористичної операції ОСОБА_4 загинув при виконанні своїх службових обовязків. Позивач, звернувся до ОСОБА_3 з проханням надати хоча б частину заборгованої заробітної плати на поховання сина. Однак відповідач, відмовив, посилаючись на відсутність коштів.

Крім цього в судовому засіданні зі слів позивача встановлено, що він повинний був докладати додаткових зусиль для організації поховання сина, подальшої організації свого життя та життя родини. Зважаючи економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить важко. Позивач внаслідок незаконних дій відповідача зазнав душевні страждання, наслідком яких стало погіршення його фізичного та духовного стану. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди просив врахувати характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, відмову в проханні сплатити частину заборгованості на поховання сина, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв'язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. Позивач оцінює моральну (немайнову) шкоду спричинену незаконними діями відповідача в розмірі 15 000 (пятнадцять) тисяч гривень, та просить стягнути їх з відповідача.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

На підставі викладено суд вважає, що слід стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 31956,83 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. задовольнивши позовні вимоги частково, а також згідно ст.141 ЦПК України понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1409,60 грн., оскільки судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а позовні вимоги задоволені частково. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», ст.ст. 237, 237-1 КЗпП України ст. 23, 549, 625 ЦК України, ст.ст. 10-13, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 задольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 31956,83 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Чернівецького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Садгірський районний суд м.Чернівців.

Рішення виготовлено у повному обсязі 10.12.2018 року.

Головуючий суддя ОСОБА_5