Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 367/3800/14-ц

провадження № 61-8614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області в складі судді Кухленко Д. С. від 14 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області в складі суддів: Волохова Л. А., Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., від 16 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 02 червня 2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року. За період шлюбу учасниками справи було набуто спільно майно, згода щодо поділу якого останніми не досягнута.

Спільним майно, яке підлягає поділу, ОСОБА_1 вважає: - квартиру АДРЕСА_2; - земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3, площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_2 (далі - спірна земельна ділянка); - автомобіль марки КІА «Cerato», державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску (далі - спірний автомобіль).

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд: - визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірної квартири № 77; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки; виділити в рахунок поділу майна подружжя ОСОБА_2 спірний автомобіль і стягнути на її користь грошову компенсацію її частини власності на спірний автомобіль у розмірі 61 585 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Спільним майно, яке підлягає поділу, ОСОБА_2 вважає квартиру АДРЕСА_1, яку ОСОБА_3 зазначала своєю особистою власністю, набутою від продажу її іншої квартири.

Позивач за зустрічним позовом також зазначає, що поділу між учасниками справи підлягають борги: за розпискою від 24 вересня 2007 року на суму 2 500 дол. США, що складало 13 250 грн, яка використана для першого внеску за спірний автомобіль КІА «Cerato», та за розпискою від 27 червня 2011 року на суму 5 000 дол. США, що складало 41 000 грн, яка використана на погашення заборгованості за спірний автомобіль.

Зазначено, що спірну земельну ділянку позивач за зустрічним позовом отримав шляхом безоплатної приватизації, у зв'язку із чим така ділянка не підлягає поділу.

ОСОБА_2 зазначав, що спірний автомобіль, а також спірна квартира АДРЕСА_2 є його особистою власністю.

Посилаючись на зазначене, позивач за зустрічним позовом просив суд: - зобов'язати ОСОБА_1 сплатити йому 50 % від суми 13 250 грн, а саме 6 625 грн (борг за розпискою від 24 вересня 2007 року), - зобов'язати ОСОБА_1 сплатити йому 50 % від суми 41 000 грн, а саме 20 500 грн (борг за розпискою від 27 червня 2011 року); - зобов'язати ОСОБА_1 сплатити йому 50 % від суми вартості спірної квартири № 159; - визнати спірну квартиру № 77 його особистою власністю; - визнати спірний автомобіль його особистою власністю; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_2;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку.

В порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2,

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га. розташованої за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі - 3 131,35 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за період шлюбу колишнім подружжям спільно було набуте наступне майно: спірна квартира АДРЕСА_2; автомобіль марки КІА Черата, державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску; земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3, площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_2. Враховуючи рівність часток кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності на указане майно, суд вважав за можливе визнати на кожним із сторін по 1/2 частині спірної квартири № 77 та спірної земельної ділянки.

Висновків стосовно розподілу спірного автомобіля рішення суду першої інстанції не містить.

В частині розподілу між сторонами спірних боргових зобов'язань суд відмовив, оскільки у наданих ОСОБА_2 розписках не зазначено, на які потреби та в який спосіб витрачались спірні кошти, а останній не довів належним чином наявність у колишнього подружжя указаних боргових зобов'язань та своїх вимог про їх поділ.

Висновків щодо вирішення іншої частини вимог зустрічного позову ОСОБА_2 рішення суду не містить.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції.

Апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції про поділ між сторонами спірної квартири № 77, оскільки вказав, що на даний час відсутні будь-які документи щодо державної реєстрації прав власності на цю квартиру, як об'єкту нерухомого майна, тому відмовив у задоволенні указаної вимоги позову ОСОБА_1

Апеляційний суд відмовив у поділі спірної земельної ділянки, зазначивши, що право власності на спірну ділянку виникло у ОСОБА_2 03 грудня 2012 року і чинним на час виникнення такого права законодавством було передбачено, що земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, є особистою власністю такої особи.

Апеляційний суд указав, що спільним майном подружжя є спірна квартира № 159, яка придбана на ім'я ОСОБА_1 у період зареєстрованого шлюбу між колишнім подружжям, у зв'язку із чим указана квартира підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Висновків щодо вирішення вимог сторін про поділ спірного автомобіля та вимог зустрічного позову щодо спірних боргових зобов'язань рішення апеляційного суду не містить.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій, на думку скаржника, не можуть вважатися обґрунтованими та не відповідають вимогам закону.

Так, вирішуючи спір в частині поділу спірної квартири № 159, суд апеляційної інстанції не з'ясував джерела походження коштів на придбання даної квартири, не врахував того, що скаржник зазначала джерелом придбання цього майна кошти від продажу її іншої квартири, яка перебувала в особистій власності ОСОБА_1

В частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позовної вимоги про поділ між колишнім подружжям спірної квартири № 77, суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, помилково не врахував, що договір на участь у фонді фінансування будівництва щодо такої квартири укладено ОСОБА_5 в період зареєстрованого шлюбу та останнім сплачено 100 % вартості даної квартири. Крім того, матеріали справи містять докази того, що між забудовником та ОСОБА_5 підписано акт прийому-передачі об'єкта інвестування. Відповідач проживає у спірній квартирі, яка є окремим об'єктом права власності на підлягає поділу між сторонами.

Скаржник не погоджується також із висновками суду апеляційної інстанції про відмову у поділі спірної земельної ділянки. Зазначає, що державний акт на землю видано 03 грудня 2012 року, однак такий акт видано на підставі рішення Гайворонської міської ради № 806 від 27 квітня 2012 року. Указуючи на те, що рішення органу місцевого самоврядування було прийнято до внесення змін у законодавство щодо права особистої власності подружжя, тому, на думку скаржника, спірна земельна ділянка підлягає поділу між сторонами.

Крім того, скаржник указує на те, що ні районним судом, ні судом апеляційної інстанції не було вирішено питання щодо поділу між сторонами спірного автомобіля.

Касаційна скарга не містить доводів про незаконність чи необґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій в частині вирішення вимог зустрічного позову щодо розподілу між сторонами спірних боргових зобов'язань, у зв'язку із чим справа в цій частині Верховним Судом не переглядається в силу вимог статті 400 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя призначено до судового розгляду.

12 лютого 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (роз'яснення пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Відповідно до статті 22 КпШС України нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 263/240/16-ц (касаційне провадження № 61-14182св18).

Отже, до спірних правовідносин щодо поділу майна, яке набуто колишнім подружжям до 01 січня 2004 року необхідно застосовувати норми КпШС України, а в частині вирішення питання про розподіл майна, яке набуте не раніше 01 січня 2004 року - СК України, який введений в дію 01 січня 2004 року і зворотної сили не має.

В частині вимог щодо поділу спірної квартири № 159 та спірного автомобіля Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Апеляційним судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 15 листопада 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3701у.

Заперечуючи проти задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 щодо поділу спірної квартири № 159, ОСОБА_1 зазначала, що указане майно є її особистою власністю, оскільки придбано за кошти від продажу її іншої квартири, яка перебувала в особистій власності ОСОБА_1

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи розподіл указаного майна на зазначені доводи ОСОБА_1 уваги не звернув, не оцінив такі пояснення останньої та не навів жодного обґрунтування щодо відповідних доводів.

Крім того, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи щодо спірної квартири № 159 протилежне за змістом рішення про поділ такої квартири, апеляційний суд не спростував відповідні висновки районного суду про те, що 07 червня 2000 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4, яка була продана з метою купівлі іншого житла, а саме квартири АДРЕСА_1, яка є предметом поділу за зустрічним позовом.

Суд апеляційної інстанції, установивши, що частиною спільного майна подружжя є спірний автомобіль КІА «Cerato», не звернув увагу на те, що вимоги позову ОСОБА_1 щодо поділу між учасниками даної справи цього автомобіля залишилися повністю не вирішеними.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вимога щодо обов'язку суду, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом встановлено також у пункті 4 частини п'ятої статті 12 ЦПК України в чинній редакції.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону не врахував, не оцінив доводи учасників справа про поділ спірної квартири № 159 та залишив без вирішення вимоги позову ОСОБА_1 щодо поділу спірного автомобіля, у зв'язку із чим рішення апеляційного суду в частині поділу зазначеного вище майна не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості і підлягає скасуванню на підставі статті 411 ЦПК України із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний суд позбавлений можливості ухвалити своє рішення в указаних частинах позовних вимог через те, що згідно положень статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

В частині вимог щодо поділу спірної квартири № 77 Верховний Суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

При вирішенні указаної частини позовних вимог, суд апеляційної інстанції указав, що матеріали справи підтверджують тільки факт повної оплати вартості об'єкту інвестування - спірної квартири № 77, тому ОСОБА_2 отримав лише право на набуття права власності (майнові права), а не безпосередньо право власності на нерухоме указане майно.

Апеляційний суд указав, що на даний час відсутні будь-які документи щодо державної реєстрації прав власності на цю квартиру, як цілісного об'єкту нерухомого майна.

Однак, матеріали справи, які досліджувалися судами попередніх інстанцій містять витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, який містить відомості щодо об'єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2. А також власника такого майна, яким указано ОСОБА_2

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) у передбачений законом спосіб не підтвердив належними та допустимими доказами обставин, на які він посилався, зокрема, щодо відсутності у нього зареєстрованого права власності на спірну квартиру № 77, у зв'язку із чим не виконав свій відповідний процесуальний обов'язок.

Апеляційний суд в цій частині скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове протилежне за змістом рішення про відмову в позові ОСОБА_1 щодо поділу спірної квартири № 77, у порушення положень статті 303 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції на підставі тих же доказів, що й суд першої інстанції, не зазначивши достатніх мотивів, за якими він вважав неправильними висновки суду першої інстанції.

Дослідивши обставини справи в частині вирішення питання щодо поділу спірної квартири № 77, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, встановивши, що указана квартира є частиною спільного сумісного майна, яке набуто колишнім подружжям у шлюбі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для поділу такого майна згідно вимог статей 60, 70, 71 СК України, у зв'язку із чим позов ОСОБА_1 І в указаній частині підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції в указаній частині справи урахував вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дослідив обставини справи у відповідності із такими вимогами і надав належну оцінку доводам учасників справи, у зв'язку із чим рішення апеляційного суду про відмову у поділі спірної квартири № 77 підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду в цій частині.

В частині вимог щодо поділу спірної земельної ділянки Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду про відмову у поділі спірної земельної ділянки ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги відповідного висновку суду не спростовують.

Розглядаючи справу в цій частині, суд апеляційної інстанції установив, що указану земельну ділянку ОСОБА_2 отримав шляхом безоплатної приватизації згідно рішення Гайворонської міської ради № 806 від 27 квітня 2012 року.

Станом на момент отримання спірної земельної ділянки ОСОБА_2 М момент виникнення права на земельну ділянку визначався статтею 125 ЗК України.

Відповідно до положень статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Державний акт на право власності ОСОБА_7 було видано 03 грудня 2012 року.

Згідно пункту 5 частини першої статті 57 СК України, яка була чинна станом на момент реєстрації права відповідача на земельну ділянку, Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи в частині вирішення вимог щодо поділу спірної земельної ділянки, перевіривши їх належними доказами, установивши, що спірна земельна ділянка згідно вимог чинного закону станом на момент її отримання у власність ОСОБА_2 вважалася його особистим майном, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поділу указаної земельної ділянки та задоволення відповідної вимоги позову ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги в цій частині про те, що спірна земельна ділянка є спільним майном подружжя спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом державного акту на право власності на землю, та обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції, який урахував положення статті 125 ЗК України та статті 57 СК України у відповідній редакції.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції про відмову у поділі спірної земельної ділянки необхідно залишити без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 413, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року в частині вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_1, та автомобіля марки КІА «Cerato», державний номерний знак НОМЕР_1, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року в частині вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_2, скасувати. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року в цій частині залишити в силі.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року в частині вимог щодо поділу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3, площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_2 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С.П. Штелик