ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 2033/2-80/11 (645/2300/13-ц)

провадження № 22ц/818/335/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

заінтересовані особи - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_1,

ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2013 року в складі судді Іващенко С.О.,

в с т а н о в и в:

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернувся до суду з заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні та поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчих листів до виконання по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку в подальшому уточнив.

Заява мотивована тим, що 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» передає (відступає) Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» замінює Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Просив продовжити строк для пред'явлення виконавчих листів до виконання та замінити сторону у виконавчому провадженні з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», у зв'язку з відступленням прав вимоги за кредитом.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2013 року заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про заміну сторони у виконавчому провадженні та поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчих листів до виконання - задоволено; замінено сторону у виконавчому провадженні з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», поновлено пропущений строк для пред'явлення виконавчих листів по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором для виконання рішення суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про заміну стягувача у виконавчому провадженні та продовження строку для пред'явлення виконавчих листів до виконання відмовити за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що в тексті виписки із договору не зазначено, що відбулося відступлення/продаж прав вимоги, а лише те, що сторони уклали договір про майбутнє укладення правочину; що в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі прав вимоги за кредитними договорами, який свідчить про реальне укладення та виконання умов договору; що договір купівлі-продажу не надано до суду; що до матеріалів справи надано витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, однак враховуючи те, що сам договір не надано, стверджувати, що цей додаток є додатком саме до договору купівлі-продажу прав вимоги немає жодної підстави, а тому банком не доведено факту набуття (переходу) прав вимоги до неї; що 13 лютого 2012 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернувся до суду з заявою про видачу рішення і виконавчих листів, що свідчить про те, що ніякого відступлення прав вимоги за кредитом 08 грудня 2011 року не відбулося; що станом на момент звернення банку до суду виконавчого провадження щодо виконання рішення суду по даній справі в органах державної виконавчої служби не було, а тому суд першої інстанції не мав права проводити заміну стягувача у виконавчому провадженні, якого не існує; що в своїй заяві банк не просив поновити строк на пред'явлення виконавчих листів до виконання та не зазначив поважних причин, з яких ним пропущено цей строк; що рішення про стягнення суми боргу винесено 07 листопада 2011 року, а заявник набув права вимоги 08 грудня 2011 року, тобто через місяць після винесення судового рішення; що банк не просив про поновлення строків, а просив про продовження строків для пред'явлення виконавчих листів до виконання.

21 листопада 2018 року від Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що і договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитним договором, і акт приймання - передачі укладено ще в 2011 році та надав відповідні докази щодо цього.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що банк довів, що є підстави для заміни кредитора у виконавчому провадженні та поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчих листів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 19 лютого 2008 року в розмірі 811 465,54 грн., стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» сплачений судовий збір у розмірі 850,00 грн. з кожного, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 15,00 грн. з кожного.

Із виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року та самого договору, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» вбачається, що з урахуванням положень цього договору та відповідно до них, продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець цим погоджується придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі.

Права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця, та, з урахуванням інших зобов'язань продавця та покупця, викладених у цьому договорі, зобов'язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами на дату закриття.

Цей договір набирає чинності негайно після того, як цей договір буде підписано уповноваженими представниками сторін, скріплений корпоративними печатками сторін та нотаріально посвідчений, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Із акту приймання-передачі від 19 грудня 2011 року, який складений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» вбачається, що продавець цим передав (відступив) права вимоги за кредитами покупцю (зазначені в додатку № 1 до договору та деталізовані в додатку № 1 до цього акту), та покупець цим прийняв права вимоги за кредитами. Продавець та покупець визначають, що передача прав вимоги за кредитами набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього акту, як передбачено статтею 22 договору.

Як вбачається з витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (перелік прав вимоги за кредитами) між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року, Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» передано право вимоги щодо кредитного договору № 0 від 19 лютого 2008 року, укладений з ОСОБА_1, договір іпотеки № 77539 від 19 лютого 2008 року, укладений з ОСОБА_1, та договір поруки № 180904 від 19 лютого 2008 року, укладений з ОСОБА_2

На виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2011 року судом першої інстанції 13 серпня 2014 року видано виконавчі листи № 2033/2-80/11.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктами 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв'язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв'язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п'ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 378 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов'язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов'язки в зобов'язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 2.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що в разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження (у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали державний виконавець своєю постановою, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, замінює назву сторони виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова державного виконавця долучаються до виконавчого документа при його направленні за належністю або поверненні його стягувачу чи до суду.

Пунктом 2.14 Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником державний виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом.

Замінюючи сторону у виконавчому провадженні, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що згідно виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», відповідно до умов якого до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором № 0 від 19 лютого 2008 року, укладеним з ОСОБА_1, договором іпотеки № 77539 від 19 лютого 2008 року, укладеним з ОСОБА_1 та договором поруки № 180904 від 19 лютого 2008 року, укладеним з ОСОБА_2, у зв'язку з чим виникла необхідність у заміні стягувача.

Посилання ОСОБА_1 на те, що в тексті виписки із договору не зазначено, що відбулося відступлення/продаж прав вимоги, а лише те, що сторони уклали договір про майбутнє укладення правочину; що в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі прав вимоги за кредитними договорами, який свідчить про реальне укладення та виконання умов договору; що договір купівлі-продажу не надано до суду; що до матеріалів справи надано витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, однак враховуючи те, що сам договір не надано, стверджувати, що цей додаток є додатком саме до договору купівлі-продажу прав вимоги немає жодної підстави, а тому банком не доведено факту набуття (переходу) прав вимоги до неї; що 13 лютого 2012 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернувся до суду з заявою про видачу рішення і виконавчих листів, що свідчить про те, що ніякого відступлення прав вимоги за кредитом 08 грудня 2011 року не відбулося; що в своїй заяві банк не просив поновити строк на пред'явлення виконавчих листів до виконання та не зазначив поважних причин, з яких ним пропущено цей строк; що рішення про стягнення суми боргу винесено 07 листопада 2011 року, а заявник набув права вимоги 08 грудня 2011 року, тобто через місяць після винесення судового рішення; що банк не просив про поновлення строків, а просив про продовження строків для пред'явлення виконавчих листів до виконання, є необґрунтованими, спростовуються зазначеним вище.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що станом на момент звернення банку до суду виконавчого провадження щодо виконання рішення суду по даній справі в органах державної виконавчої служби не було, а тому суд першої інстанції не мав права проводити заміну стягувача у виконавчому провадженні, якого не існує, є безпідставними, оскільки чинним законодавством передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Погоджується судова колегія і з висновком суду щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчих листів, виходячи з наступного.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов'язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, строки пред'явлення виконавчих документів до виконання, зокрема, інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 статті 24 зазначеного Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Як передбачено частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Так, причина пропуску строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування, тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об'єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Враховуючи, що відбулася заміна сторони у виконавчому провадженні, а також те, що ухвалу постановлено у серпні 2013 року, п'ять років тому, виконавчі листи знаходяться на примусовому виконанні, і до теперішнього часу судове рішення не виконано, підстав для скасування ухвали і в частині поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчих листів немає.

Посилання ОСОБА_1 на те, що її не повідомлено належним чином про дату та місце розгляду справи, є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог статей 433, 442 ЦПК України неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження та про поновлення пропущеного строку.

Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу - залишити без задоволення, судове рішення - залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2013 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, але в частині заміни сторони у виконавчому провадженні може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року.