Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 644/525/17-ц

провадження № 61-35003св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 червня 2017 року у складі судді Черняка В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка») про стягнення страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 19 травня 2016 року між ним та ПрАТ «СК «Уніка» було укладено договір добровільного страхування майна - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 13 червня 2016 року сталася страхова подія - під впливом води просів ґрунт та пошкодив будівлю. Загальна сума збитку згідно з комерційною пропозицією на відновлювальний ремонт помешкання від компанії «Холлі Індастріал» складає 296 400 грн. Вказував, що наступного дня він звернувся до відповідача з письмовою заявою про настання страхової події та просив виплатити йому страхове відшкодування, проте 08 серпня 2016 року страховою компанією було надано відповідь про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, посилаючись на те, що просідання ґрунту через вплив зовнішнього навантаження та його перезволоження не може вважатися страховим випадком.

Вказував, що відмова страхової компанії у виплаті йому страхового відшкодування є незаконною, оскільки договором передбачено такий страховий випадок, як просідання ґрунту.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «СК «Уніка» на його користь страхове відшкодування у сумі 291 400 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду Харківської області від 29 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження заявленої ним суми страхового відшкодування. При цьому питання щодо правомірності відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування судом не розглядалося, оскільки позивачем заявлено позовну вимогу тільки про стягнення страхового відшкодування.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду Харківської області від 29 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу та дійшов правильного висновку, що позивач не довів розміру страхового відшкодування.

Апеляційний суд вказав, що комерційна пропозиція на виконання робіт по стабілізації ґрунту основи плити підлоги першого поверху та підйому плити до проектного рівня на загальну суму 296 400 грн, надана позивачем до суду, не може слугувати підтвердженням розміру завданих збитків. Доказів фактично понесених витрат на усунення наслідків просідання ґрунту під будівлею позивачем не надано. Позивачу неодноразово роз'яснювалося, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, право та обов'язок щодо надання доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо проведення експертизи, проте від призначення такої ОСОБА_1 та його представник відмовилися.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не забезпечили повний та всебічний розгляд справи, безпідставно відмовивши йому у задоволенні позову, не надавши належної правової оцінки доводам його позову. Суди не мотивували свої судові рішення належним чином.

Судами не було враховано, що страховик, отримавши повідомлення про настання страхового випадку, взагалі не встановив розміру збитків та страхового відшкодування згідно з умовами договору, тому надана ним комерційна пропозиція на виконання робіт по стабілізації ґрунту основи плити підлоги першого поверху та підйому плити до проектного рівня є єдиним належним і допустимим доказом розміру збитків у цій справі. Вважає, що заявлення окремих вимог про оскарження дій страховика по відмові у визнанні події страховим випадком не потрібно, так як за пред'явленим позовом про стягнення страхового відшкодування суди повинні дати правову оцінку діям страховика.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 19 травня 2016 року між сторонами було укладено договір добровільного страхування «ДІМ і все, що в НІМ» № 021134/2102/0000007, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та понесенням додаткових витрат при настанні страхового випадку.

14 червня 2016 року ОСОБА_1 було подано заяву про виплату страхового відшкодування у зв'язку з настанням страхового випадку, а саме пошкодження майна внаслідок просідання ґрунту.

Згідно з листом ПрАТ «СК «Уніка» від 08 серпня 2016 року правові підстави для виплати страхового відшкодування за поданою позивачем заявою відсутні, так як подія, яка сталася з будинком позивача, не є страховим випадком (а. с. 9-11).

Висновком експертного будівельно-технічного дослідження судового експерта від 26 липня 2016 року встановлено, що технічною причиною пошкодження (просідання підлоги) житлового будинку стали: деформація під впливом зовнішнього навантаження та перезволоження ґрунту. Процес (пошкодження будинку) деформації під впливом зовнішнього навантаження (самоущільнення) ґрунту та початок перезволоження ґрунту, ймовірно розпочався до листопада 2015 року та посилився у 2016 році, під час користування системою поливу. Роботи по влаштуванню житлового будинку не відповідають вимогам державних будівельних норм України та інших нормативних актів у галузі будівництва.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем не надано судам належних доказів на підтвердження заявленої за позовом суми страхового відшкодування. При цьому питання щодо правомірності відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування судами не розглядалося, оскільки позивачем заявлено позовну вимогу тільки про стягнення страхового відшкодування (стаття 11 ЦПК України 2004 року).

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі статтею 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Встановивши, що пунктом 12.1.2. договору страхування від 19 травня 2016 року визначено, що страховим випадком є, зокрема, пошкодження застрахованого майна внаслідок просідання ґрунту, а також те, що будинок позивача було пошкоджено саме внаслідок просідання ґрунту через вплив зовнішнього навантаження та перезволоження ґрунту, тобто, фактично встановивши, що страховий випадок відбувся, суди формально відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 через недоведеність ним суми страхового відшкодування, таким чином самоусунулися від повного та всебічного розгляду справи та залишили спір невирішеним.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Положеннями частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Звернувшись до суду з позовом, на підтвердження розміру заподіяних йому збитків, ОСОБА_1 надав суду комерційну пропозицію на відновлювальний ремонт будинку від компанії Холлі Індастріал» від 05 вересня 2016 року.

Тобто позивач надав суду докази на підтвердження розміру заподіяної йому шкоди, а відповідач, у свою чергу, не спростував заявленого розміру збитків та не надав суду доказів щодо іншого їх розміру. З клопотанням про призначення відповідної судової експертизи до суду не звертався.

Відмовивши позивачу у виплаті страхового відшкодування за понесені ним збитки, а саме пошкодження застрахованого будинку внаслідок просідання ґрунту, ПрАТ «СК «Уніка» фактично порушило своїх зобов'язання за договором страхування від 19 травня 2016 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, оскільки між сторонами укладено правочин, позивачем, на його думку, надані належні докази завдання йому шкоди, то саме контрагент за договором, заперечуючи свою вину у невиконанні умов договору, повинен спростувати розмір шкоди.

Вказавши, що позивачу як у суді першої інстанції, так і апеляційним судом неодноразово роз'яснювалось право та обов'язок щодо надання доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо проведення експертизи, проте від призначення відповідної експертизи ОСОБА_1 та його представник відмовилися, апеляційним судом не було враховано наведеної норми права та того, що позивач надав докази на підтвердження розміру заподіяних йому збитків пошкодженням застрахованого будинку внаслідок просідання ґрунту, тому саме відповідач повинен був спростувати доводи позивача, зокрема й можливим проведенням експертизи.

Помилковим є й посилання судів на те, що питання правомірності відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування не розглядалося, оскільки позивачем заявлено позовну вимогу тільки про стягнення страхового відшкодування (стаття 11 ЦПК України 2004 року), оскільки окремих вимог про оскарження дій страховика про відмову у визнанні події страховим випадком заявляти не потрібно, так як за пред'явленим позовом про стягнення страхового відшкодування суди повинні дати правову оцінку діям страховика.

Отже, вирішуючи спір, суди у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не встановили усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, формально розглянули справу, пославшись на недоведеність розміру заявлених позовних вимог позивачем, не забезпечили повного та всебічного її розгляду, не надали належної оцінки доводам учасників процесу та наданим ними доказам, що призвело до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування. Суди фактично самоусунулися від вирішення справи, залишивши спір невирішеним.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені обома судами, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду Харківської області від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта

Ю. В.Черняк