Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 754/6426/15-ц

провадження № 61-17214св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г., та касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року у складі судді Бабко В. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року у складі колегії суддів:

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 22 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № LVН9GІ, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 353 500,00 грн зі сплатою 15 % річних із кінцевим терміном повернення до 22 жовтня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира загальною площею 35,40 кв. м, житловою площею 18,70 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачам на праві приватної власності. Заставна вартість предмета іпотеки становить 479 047,00 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, кошти не повернув, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у сумі 748 505,77 грн, яка складається із: 349 101,34 грн - заборгованість за кредитом; 305 273,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 26 085,45 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 68 045,98 грн - штраф (процентна складова), ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 119, загальною площею 35,40 кв. м по пр. Маяковського, 12в у м. Києві, що належить відповідачам на праві приватної власності, а також виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач, звернувшись у травні 2009 року в суд із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, змінив строк виконання основного зобов'язання, однак повторно в суд із позовом звернувся лише в квітні 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого просив ОСОБА_3 під час розгляду справи.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року № LVH9GI, яка станом на 16 квітня 2015 року становить 490 570,73 грн та складається із: заборгованості за кредитом, у сумі 316 354,81 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом, у сумі 148 130,47 грн та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, у сумі 26 085,45 грн, звернуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 35,40 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, із отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом проведення виконавчих дій згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_5 періодично сплачував платежі за кредитним договором і останній ним здійснено 16 березня

2012 року, а з позовом до суду позивач звернувся 27 квітня 2015 року, що свідчить про визнання ним факту продовження дії кредитного договору згідно з його умовами до 22 жовтня 2027 року, а тому до стягнення підлягає заборгованість за тілом кредиту та відсотками у межах трьохрічного строку позовної давності та заборгованість за пенею у межах річної давності. Відмовляючи у стягненні штрафу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що стягнення штрафу та пені є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їхнє застосування за одне й те саме порушення суперечить положенням статті 61 Конституції України. Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суд зазначив про те, що відсутні підстави для виселення мешканців із іпотечного майна, оскільки таке майно придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, а тому виселення із житлового будинку, наданого в іпотеку у зв'язку із звернення стягнення на предмет іпотеки неможливе без надання іншого постійного житла.

У травні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2015 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач із 26 травня 2009 року знав про порушення своїх прав, однак до суду в межах строку позовної давності не звертався та заяву про її поновлення не подавав, що є підставою для відмови у задоволенні позову згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України, про застосування якого просив відповідач.

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачів та в цій частині справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 зареєстрований за іншою адресою ніж предмет іпотеки, а отже, у нього наявне інше майно для проживання. Крім того, позивачем надавався строк для звільнення іпотечного майна, проте такі вимоги залишені без задоволення, що порушує законі права та інтереси кредитора. Також суди не з'ясували до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача із іпотечного майна, враховуючи, що за положеннями статті 109 ЖК України на суд покладається обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скаргипредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідно до кредитного договору від 22 жовтня 2007 року № LVH9GI, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5, останньому надані кредитні кошти в сумі 353 500,00 грн з терміном погашення кредиту до 22 жовтня 2027 року з процентною ставкою 15 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладений договір іпотеки від 22 жовтня 2007 року № LVH9GI, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 що належить відповідачам на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу.

За кредитним договором ОСОБА_5 (позичальник) зобов'язався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісій, штрафних санкцій та інших платежів у передбачені цим договором строки, проте умови договору порушив, своєчасно та в повному обсязі не вносив платежі.

Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 16 квітня 2015 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором становить 748 505,77 грн, яка складається із: 349 101,34 грн - заборгованості за кредитом; 305 273,00 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 26 085,45 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 68 045,98 грн - штраф (процентна складова).

Невиконання позичальником умов кредитного договору на підставі пункту 5.2.4 кредитного договору дає право позивачу достроково вимагати виконання боргових зобов'язань за кредитом у позичальника.

Згідно із пунктом 6.3 кредитного договору, виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до пункту 5.2.4 цього договору повинно бути здійснено позичальником у строки зазначені кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання.

Пунктом 3.2 договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем/боржником зобов'язання в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених цим договором, договором про іпотечний кредит або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Встановлено, що 26 травня 2009 року банк звертався до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про звернення стягнення, в якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року № LVН883 у розмірі 360 749,30 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 35,40 кв. м, а також виселити всіх осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку, проте ухвалою від 02 березня 2010 року позовна заява залишена без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір іпотеки укладався в забезпечення виконання кредитного договору і є похідним від кредитного договору. За приписами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). При цьому суд першої інстанції встановив, що строк позовної давності сплинув 27 травня 2012 року, тому і до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки також необхідно застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з підстав спливу строку позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов апеляційний суд виходив з того, що після 26 травня 2009 року ОСОБА_5 на погашення кредитної заборгованості періодично вносилися платежі й остання сума сплачена у березні 2012 року, що свідчить про визнання ним факту продовження дії кредитного договору згідно з його умовами до 22 жовтня 2027 року, адже банк, приймаючи внесені ОСОБА_5 платежі, схвалював дії третьої особи й визнавав існування між сторонами договірних відносин.

Однак із вказаними висновком апеляційного суду не можна погодитися виходячи з наступного.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Останній платіж у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 здійснено

16 березня 2012 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Таким чином, позичальник не виконав умов іпотечного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, однак банк, звернувшись 26 травня 2009 року до суду із аналогічним позовом до відповідачів, змінив строк виконання зобов'язання із

22 жовтня 2027 року на 26 травня 2009 року, тобто відлік строку позовної давності почався саме з моменту звернення до суду, а отже, банк, звернувшись до суду

27 квітня 2015 року пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову внаслідок його пропуску.

Разом з тим, розглядаючи спір суд першої інстанції вважав, що 26 травня 2009 року на підставі пунктів 5.2.4 та 6.3 кредитного договору банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, а отже,перебіг позовної давності почався з наступного дня - 27 травня 2009 року та закінчився - 27 травня 2012 року.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що позов пред'явлено банком до суду 27 квітня 2015 рокупоза межами трирічного строку позовної давності є правильним, проте останній платіж позичальником здійснено 16 березня 2012 року, що згідно із частиною першою статті 264 ЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності, який у зв'язку з цим перериванням почав відлік спочатку та сплинув 17 березня 2015 року.

Висновок апеляційного суду, який покладено в основу рішення апеляційного суду, про те, що після 26 травня 2009 року ОСОБА_5 на погашення кредитної заборгованості періодично вносилися платежі й остання сума сплачена у березні

2012 року, що свідчить про визнання ним факту продовження дії кредитного договору згідно з його умовами до 22 жовтня 2027 року, суперечить вищенаведеним нормам ЦК України, оскільки, звернувшись до суду 26 травня 2009 року, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Внесення платежів за договором не може тлумачитись як визнання боржником продовження дії договору до 2027 року, оскільки такі правові наслідки не передбачені нормами ЦК України.

Із зазначеного вбачається, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права, внаслідок безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційних скаргпредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк», скасування рішення апеляційного суду та зміні рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині, шляхом зазначення дати спливу строку позовної давності не 27 травня 2012 року, а 17 березня 2015 року.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 384, 80 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року скасувати, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року змінити, зазначивши у мотивувальній частині дату спливу строку позовної давності - 17 березня 2015 року.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня

2015 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користьОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 384,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик