Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 525/780/16-ц

провадження № 61-44523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О.В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (після зміни назви акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, на постанову Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Хіль Л. М., від 25 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача, визнання несправедливими та недійсними пункт 7.1 кредитного договору.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивував тим, що 20 червня 2007 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № PLOKGK00000077, відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» зобов'язалось надати позивачу кредит на споживчі цілі (купівлю квартири та сплату страхових платежів) у виді простої кредитної лінії в розмірі 30 197, 00 доларів США з терміном повернення до 18 червня 2027 року. Вважає, що зміст кредитного договору не визначає, який саме обсяг послуг в себе включає платіж щодо додаткової щомісячної плати по кредиту (винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту, передбачена пунктом 7.1 кредитного договору), а також вказував, що відповідач не провів з ним переддоговірну роботу у письмовій формі при укладенні спірного договору, не склав обов'язкового додатку у виді графіку погашення кредиту, користуючись необізнаністю позивача в галузі фінансів, як наслідок, положення договору про сплату позивачем винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту є недійсним.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати порушеним право споживача фінансових послуг на проведення банком переддоговірної роботи у письмовій формі, право споживача на інформацію про істотні умови договору, на інформацію про ціну договору, визнати несправедливими та недійсними умови пункту 7.1 кредитного договору щодо сплати позивачем на користь відповідача винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячного у період сплати з дати укладення кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року, щодо видачі відповідачем кредиту в сумі 5 347, 00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбаченому пунктами 2.1.3, 2.1.7 кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року, абзацу 3 (три) пункту 7.1 вказаного договору щодо розміру щомісячного платежу по кредиту у сумі 293, 14 доларів США у зв'язку із застосуванням відсоткової ставки, що не відповідає умовам кредитного договору. Зобов'язати відповідача зробити перерахунок розміру обов'язкового щомісячного платежу по кредиту з урахуванням відсоткової ставки, передбаченої за умовою пункту 1.1 кредитного договору на рівні 0, 84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з дати укладення кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року та перерахунок суми боргових зобов'язань ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором з урахуванням недійсності положень про видачу кредиту на страхові платежі та стягнення винагороди за надання фінансового інструменту станом на дату винесення рішення.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області, у складі судді Лисенко Н. В., від 23 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, підписуючи договір, зокрема, пункт 7.1, погодився з отриманням суми кредиту на сплату страхових платежів, з розміром винагороди за надання фінансового інструменту - 0,2 відсотка від суми наданого кредиту щомісяця, з сумою щомісячного платежу у сумі 293, 14 доларів США, який включає заборгованість по кредиту, відсоткам, винагороді. Крім того, суд зазначив, що сума страхових платежів, зазначена в пункті 7.1 договору, використовується лише у передбачених договором випадках і до їх виплати на ці суми не нараховуються відсотки, а тому прийшов до висновку, що позов є безпідставним та необґрунтованим.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання несправедливими та недійсними умов пункту 7.1 кредитного договору щодо сплати позивачем на користь відповідача винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати з дати укладення кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин положення частини п'ятої статті 11, частин першої-п'ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не дано належної оцінки кредитному договору в частині сплати позивачем винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, хоча в договорі однозначно не зазначено, які саме послуги надаються позивачу. Із урахуванням вказаних норм закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими, а тому положення пункту 7.1 кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту є несправедливими, що є підставою для визнання такого положення недійсним. Враховуючи те, що відповідачем було заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, просить скасувати постанову Апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про визнання несправедливими та недійсними умови пункту 7.1 кредитного договору, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом зроблено неправильний висновок відносно того, що позивачем пропущено строк позовної давності із зверненням до суду із даним позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався лише у 2015 році, коли до нього надійшла судова повістка по справі № 525/1082/15-ц про стягання заборгованості по кредитному договору, який є предметом цього спору, а із позовом позивач звернувся до суду 01 серпня 2016 року, тобто в межах строків позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 червня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № PLOKGK00000077.

Відповідно до пункту 7.1 договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу банку на строк з 20 червня 2007 року по 18 червня 2027 року включно у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 30 197 доларів США на наступні цілі: купівля двокімнатної квартири на вторинному ринку у сумі 24 850 доларів США, а також у розмірі 5 347, 00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0, 84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту y розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору.

20 червня 2007 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого позивач надав в іпотеку АТ КБ «Приватбанк» нерухоме майно: двокімнатну квартиру, розташовану на першому поверсі п'ятиповерхового панельного будинку загальною площею 43,1 кв. м, житловою площею 23,80 кв. м за адресою АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20 червня 2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О. М. за реєстровим № 2060.

29 вересня 2008 року банк повідомив ОСОБА_4 про зміну умов кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року. Зазначив, що починаючи з 30 жовтня 2008 року відсоткова ставка за даним договором складатиме 13,20 % на рік.

Відповідно до додаткової угоди до кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року, укладеної між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, починаючи з 05 липня 2010 року новий розмір річної відсоткової ставки складає 12,70 % на рік.

До суду із позовом позивач звернувся 01 серпня 2016 року.

22 листопада 2016 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду першої інстанції із письмовою заявою про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності (т. 1, а. с. 216).

Судом апеляційної інстанції зроблено правильний та обґрунтований висновок відносно того, що положення пункту 7.1 кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Разом з тим відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови позовних вимог про визнання несправедливими та недійсними умов пункту 7.1 кредитного договору № PLOKGK00000077 від 20 червня 2007 року та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог з інших правових підстав, а саме пропуску строку звернення до суду позивача із цим позовом, про застосування якого було заявлено стороною спору, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позивачем було вчинено правочин, який є предметом даного спору, у червні 2007 року, про що свідчить підпис позивача у кредитному договорі, а тому саме із цієї дати необхідно відраховувати перебіг строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у суді першої інстанції.

Позивачем не доведено, той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду. Судомправильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта