КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 362/3059/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2168/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Корнієнко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Васильківська міська рада Київської області про зобов'язання вчинити дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2018 року,

встановив:

у червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визначивши його участь у вихованні дітей шляхом безперешкодного, систематичного побачення з ними, проведення спільного відпочинку поза межами місця проживання дітей, а також відвідування дітьми місця його проживання.

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила зобов'язати відповідача дотримуватись графіку спілкування з дітьми, який визначений рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 березня 2017 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмолено, а зустрічний позов - задоволено, зобов'язано ОСОБА_3 дотримуватись графіку спілкування з малолітніми дітьми, визначеного рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради №124 від 28 березня 2017 року, за умови задовільного стану здоров'я дітей, обов'язкового повідомлення матері дітей - ОСОБА_4 про їх місце перебування та повернення дітей в обумовлений рішенням час з дотриманням режиму харчування, відпочинку, правил безпеки, встановлених для дітей відповідного віку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог та відмову у задоволенні вимог зустрічного позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, ОСОБА_3 вказував, що від шлюбу з ОСОБА_4 він має двох дітей: ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3. Рішенням Васильківського районного суду Київської області від 14 вересня 2015 року шлюб було розірвано та визнано місце проживання дітей разом з матір'ю - ОСОБА_4 Рішенням виконкому Васильківської міської ради Київської області від 28.04.2017 №124 йому було визначено години спілкування з дітьми: кожної першої та третьої суботи та неділі з 10.00 до 17.00, а в літній період - за домовленістю між батьками. Однак ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, він не має можливості провести з ними спільний відпочинок, а часу, визначеного у вказаному рішенні для спілкування недостатньо для відвідування дітьми його місця проживання. Тому він просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми та визначити йому участь у вихованні дітей шляхом безперешкодного систематичного побачення з ними, проведення спільного відпочинку поза межами проживання дітей, відвідування дітьми його місця проживання в АДРЕСА_1. В ході розгляду справи позивач уточнив свої вимоги та просив визначити йому участь у вихованні дітей шляхом безперешкодного систематичного побачення з ними поза межами місця проживання дітей, кожної непарної суботи та неділі з правом залишати дітей на ніч, дозволити спільний відпочинок з дітьми в місцях, визначених батьком самостійно, крім того, зустрічатись з дітьми у всі державні свята кожного непарного року із залишенням дітей на ніч, бути присутнім на всіх днях народження дітей, на який би день вони не припадали, на всіх урочистих подіях, які проводяться дошкільними, шкільними та іншими навчальними закладами, безперешкодно цілодобово з правом залишати дітей на ніч проводить час з дітьми на час святкування батьком свого дня народження, на який би день він не припадав з 10.00 до 19.00, а якщо наступний день вихідний, то наступного дня о 19.00.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила зобов'язати ОСОБА_3 дотримуватись графіку, визначеному у рішенні виконкому Васильківської міської ради Київської області від 28.03.2017, оскільки батько забирає дітей без узгодження з нею, залишає дітей на ночівлю на кілька днів, не ставить її до відома про стан здоров'я сина ОСОБА_6, під час зустрічей з дітьми не дотримується режиму сну та харчування. Вона не заперечує проти спілкування батька з дітьми, однак вважає, що таке спілкування має відбуватись за графіком, визначеним в рішенні органу опіки та піклування.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2018 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 було відмовлено, а зустрічний позов задоволено та зобов'язано ОСОБА_3 дотримуватись графіку спілкування з дітьми, визначеному в рішенні виконавчого комітету Васильківської міської ради №124 від 28 березня 2018 року, за умови задовільного стану здоров'я дітей, обов'язкового повідомлення матері дітей про їх місце перебування та повернення дітей в обумовлений рішенням час з дотриманням режиму харчування, відпочинку, правил безпеки, встановлених для дітей відповідного віку.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстав, за яких графік його спілкування з дітьми, визначений органом опіки та піклування підлягає зміні та визнав доведеними посилання ОСОБА_4 щодо порушення батьком вказаного графіку.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), Закону України «Про охорону дитинства», стст. 141, 150, 151, 153, 157 та 159 СК України.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За змістом статей 18, 27 Конвенції ООН «Про права дитини» держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Це передбачає, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Зазначені норми права, зокрема й практика Європейського суду з прав людини, є підставою для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно чч. 2 і 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Ст. 141 СК України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Тому обов'язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов'язок не чинити цьому перешкоди. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Ст. 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

В ст. 158 СК України закріплено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок, що графік спілкування ОСОБА_3 з дітьми, встановлений органом опіки та піклування, відповідає найвищим інтересам дітей, один з яких навчається в школі, в зв'язку з чим має готувати домашні завдання, повинен мати можливість відвідувати позашкільні гуртки, спортивні секції, тощо, а інший є дитиною дошкільного віку, в зв'язку з чим потребує дотримання відповідного графіку прогулянок, харчування та відпочинку, меню харчування з урахуванням потреб дитини такого віку.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_4 не надає йому дозволу на спільний відпочинок з дітьми не заслуговують на увагу, оскільки тривалість такого відпочинку та місце мають бути узгоджені з матір'ю дітей. В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_3 надавав матері дітей конкретні пропозиції такого відпочинку. Натомість він вказував, що буде відпочивати з дітьми будь-де на власний розсуд.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не мотивував належним чином відхилення або врахування всіх наданих ним доказів, зокрема, здійсненим ним особисто відеозаписів зустрічі з дітьми, розмов з ОСОБА_4, також є необґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не дослідив надані ним докази та не мотивував, чому він їх відхиляє. З поданих ОСОБА_3 відеозаписів, які містяться в матеріалах справи, видно, що він не дотримується встановленого графіку спілкування, оскільки вважає, що у вихідні дні він має право забирати дітей поза межі їх місця проживання, а в інші дні - має право бачитись з дітьми без будь-яких обмежень в інші дні, допускає конфлікти з ОСОБА_4 в присутності дітей, силоміць забирає сина ОСОБА_6 та тікає з ним, залишає сина на ночівлю без погодження з матір'ю.

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам, норми матеріального права були правильно застосовані при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 18 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді