ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2852/18 Справа № 202/6475/17 Суддя у 1-й інстанції - Мороз В.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення (кімнати) АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на зазначену кімнату за набувальною давністю.

Позов мотивований тим, що він є наймачем кімнати АДРЕСА_1. Згідно направлення від 01 вересня 1976 року його мати ОСОБА_5 була заселена в спірну кімнату. Згідно Довідки № 393, виданої ОСН "Лідер", окрім позивача в квартирі зареєстровані та проживають: його дружина - ОСОБА_6 та син - ОСОБА_7. Згідно рішення Господарського суду м. Києва від 26 листопада 2013 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року та Постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2016 року встановлено, що між Фондом державного майна України та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми "Оріль" було укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець продав, а покупець купив цілісний майновий комплекс - Дніпропетровську виробничо-торгівельну взуттєву фірму "Оріль". В свою чергу ТОВ " КП-Комфорт" набуло право власності на вказаний гуртожиток на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року, однак постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2016 року вказане рішення скасоване та припинено провадження по справі. 27 квітня 2016 року між ТОВ " КП-Комфорт" та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_1 по спірній адресі. Позивач вважає вказаний договір купівлі-продажу таким, що повинен бути визнаний судом недійсним, а також позивач зазначив, що спірною кімнатою користується більше 30 років на загальних підставах, а тому просив визнати за ним право власності на спірну кімнату за набувальною давністю.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_1 від 27.04.2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "КП-Комфорт" та ОСОБА_2; визнано за ОСОБА_1 право власності на житлове приміщення (кімнату) за АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 безперервно володіє та користується спірною кімнатою АДРЕСА_1 починаючи з квітня 1987 року, а тому його позовні вимоги про визнання права власності на спірну кімнату за набувальною давністю підлягають задоволенню. При цьому, суд першої інстанції вказав, що будівля гуртожитку є об'єктом державної власності, та не увійшла до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми "Оріль".

В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила вказане рішення скасувати в частині визнання за позивачем права власності на нерухоме майно та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що порушення інтересів держави полягає в тому, що на підставі оскаржуваного рішення ОСОБА_1 набув право власності на об'єкт державної власності - житлове приміщення (кімнату) за АДРЕСА_1 за відсутності відповідного волевиявлення органу, уповноваженого державою здійснювати функції власника в спірних правовідносинах, що порушує майнові інтереси держави в особі Фонду державного майна України щодо володіння та розпорядження спірною нерухомістю. При цьому, апелянт зазначає, що суд безпідставно зазначив в оскаржуваному рішенні про наявність довідки, яка підтверджує факт проживання позивача у спірній кімнаті, оскільки матеріали справи будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин не містять. Крім того, апелянт вказує, що зазначаючи в рішенні про належність гуртожитку до державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу товариства в процесу приватизації, суд безпідставно визнав за позивачем право власності за набувальною давністю на спірну квартиру, оскільки володіння майном не є добросовісним.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з факту доведеності того, що ОСОБА_1 безперервно володіє та користується спірною кімнатою АДРЕСА_1 починаючи з квітня 1987 року, а тому його позовні вимоги підлягають задоволенню.

З вказаним висновком суду погодитись не можна.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Так, згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно, роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Встановлено, що згідно Направлення від 01 вересня 1976 року, матір позивача - ОСОБА_5 було направлено на заселення в гуртожиток взуттєвого об'єднання, цех №4, кімната АДРЕСА_1.

Вказаний факт виключає можливість застосування норми 344 ЦК України, оскільки спірна кімната надавалась матері позивача на підставі направлення і позивачу було достеменно відомо про власника спірного гуртожитку.

Крім того, доводи позивача про те, що він більше 30 років користується спірною кімнатою, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки не є підставою для набуття такого права за набувальною давність з наведених вище підстав.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки матеріали справи не містять копії спірного договору.

Крім того, судом першої інстанції не було залучено до участі у справі в якості відповідача ТОВ "КП-Комфорт", в той час як ухваленим рішенням вирішено питання щодо його прав.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд першої інстанції дане питання не вирішив, а також те, що позивачем не було доведено добросовісності володіння спірним майном, - колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального ат процесуального права підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки, колегією суддів скасовано оскаржуване заочне рішення, то скасуванню підлягає й додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2018 року, яким з ОСОБА_2 на користь держави було стягнуто судовий збір в розмірі 1280,00 грн..

При цьому, враховуючи, що позивачем при поданні позову не було сплачено судовий збір, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1280,00 грн..

В зв'язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 1920,00 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України - задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1280,00 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір в сумі 1920,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко