П о с т а н о в а

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 461/8401/16-ц

провадження № 61-38321 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідачі: Галицький відділ державної виконавчої служби м. Львова головного територіального управління юстиції у Львівській області; Державна казначейська служба України, головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова у складі судді Волоско І. Р. від 16 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В., від 23 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Галицький ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області), Державної казначейської служби України, головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2010 року, що набрало законної сили, стягнуто з кредитної спілки «Християнська Злагода» на його користь 25 800 грн заборгованості за договором про строковий членський внесок. Виконавчий лист від 30 березня 2010 року № 2-1469/2009 на виконання вказаного рішення суду було направлено до Галицького ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області. У зв'язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання зазначеного рішення суду державним виконавцем належним чином не проводились, він звернувся зі скаргою до суду. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними бездіяльність та дії державного виконавця Галицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області Зорени П. І. щодо несвоєчасного відкриття виконавчого провадження, ненадання результатів оцінки майна боржника, нездійснення переоцінки майна, нереалізації майна боржника, передачі на реалізацію 22 квітня 2013 року майна боржника по нечинній ціні і несвоєчасному направленню постанови про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому листу № 2-1469/2009 та визнано неправомірною постанову від 27 червня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Позивач вказував, що незважаючи на визнання дій державного виконавця неправомірними рішення суду від 18 березня 2010 року про стягнення на його користь 25 800 грн заборгованості за договором про строковий членський внесок до цього часу не виконано, чим порушено його права та завдано йому майнової і моральної шкоди. Вказував, що майнова шкода складається із коштів, які не стягнуті за рішенням суду у розмірі 25 800 грн, недоотриманих відсотків у розмірі 42 111 грн 25 коп., інфляційних втрат у розмірі 25 616 грн 40 коп. та упущеної вигоди у розмірі 43 707 грн 52 коп. Моральну шкоду він оцінював у розмірі 137 600 грн, зазначаючи, що неправомірними діями посадових осіб державного органу він зазнав і зазнає моральних страждань, порушені його нормальні життєві зв'язки.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку для відшкодування завданої йому майнової шкоди у розмірі 137 238 грн 17 коп. та моральної шкоди у розмірі 137 600 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, що дії державного виконавця призвели до заподіяння йому майнової та моральної шкоди, а докази, на які він посилається, не підтверджують сукупність всіх необхідних складових для притягнення державної виконавчої служби до цивільно-правової відповідальності. Факт визнання неправомірних дій державного виконавця, які встановлені судом, самі по собі не свідчать про заподіяння майнової та моральної шкоди позивачу та не підтверджують того, що такі дії державного виконавця викликали негативні наслідки майнового характеру для позивача чи мають причинний зв'язок зі шкодою.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року - без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись із висновками районного суду, також зазначив, що за наявності та доведеності судом у преюдиційному судовому рішенні протиправної поведінки державного виконавця, яка полягає у неналежному виконанні судового рішення, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували заподіяння йому вказаної майнової шкоди (у вигляді коштів, які не стягнуті за рішенням суду, недоотриманих відсотків, інфляційних втрат та упущеної вигоди) саме цією бездіяльністю державного виконавця, наявності причинного зв'язку між заподіянням такої шкоди і протиправним діянням заподіювача. При цьому державний виконавець, хоча і включений до числа відповідачів, однак до такого жодної позовної вимоги позивачем не заявлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не звернули уваги на те, що дії та бездіяльність державного виконавця щодо не виконання рішення суду від 18 березня 2010 року визнано неправомірними ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року, що набрала законної сили. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановленні ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлені обставини щодо протиправних дій державного виконавця є преюдиційними та доказуванню не підлягають. Суди на зазначене належної уваги не звернули, не врахували, що рішення суду від 18 березня 2010 року, за яким стягнуто на його користь грошові кошти, не виконується понад дев'ять років, чим позбавлено його можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, чим не враховано положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також вказував, що ним було належними чином обґрунтовано розрахунок завданої йому невиконанням рішення суду майнової шкоди, а також моральної шкоди.

У серпні 2018 року Галицький ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначало, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. При виконанні рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2010 року державним виконавцем вчинялися всі, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», заходи щодо примусового виконання рішення суду. Позивачем не доведено всіх необхідних складових для притягнення державної виконавчої службу до цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду частково не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2010 року, що набрало законної сили, стягнуто з кредитної спілки «Християнська Злагода» на користь ОСОБА_4 25 800 грн заборгованості за договором про строковий членський внесок (а. с. 60).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними бездіяльність та дії державного виконавця Галицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області Зорени П. І. щодо несвоєчасного відкриття виконавчого провадження, ненадання результатів оцінки майна боржника, нездійснення переоцінки майна, нереалізації майна боржника, передачі на реалізацію 22 квітня 2013 року майна боржника по нечинній ціні та несвоєчасному направленню постанови про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому листу № 2-1469/2009 та визнано неправомірною постанову від 27 червня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу (а. с. 30-32).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», чинного на час вчинення виконавчих дій, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час вчинення виконавчих дій, визначено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 в частинні стягнення майнової шкоди, апеляційний суд, вірно застосувавши положення статті 56 Конституції України, частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», дійшов правильного висновку про те, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними.

Проте ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин, що є його процесуальним обов'язком (стаття 81 ЦПК України).

При цьому колегія суддів зазначає, що до Галицького ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області, як до юридичної особи, не можуть переходи зобов'язання боржника за виконавчими документами, так як такі кошти можуть бути лише компенсаційними при доведенні вини. Проте, визначаючи розмір майнової шкоди, позивач зазначив суму, яка не виконана рішенням суду, і яка виконується.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновками апеляційного суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди з огляду на те, що дії державного виконавця Галицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області Зорени П. І. щодо виконання рішення суду від 18 березня 2010 року були визнанні неправомірними ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року. Зазначене судове рішення набрало законної сили.

У пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте у порушення положень статей 263-264, 382 ЦПК України, а також наведених норм матеріального права, апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При цьому Верховний Суд позбавлений можливості в цій частині ухвалити власне судове рішення, оскільки в силу його процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) не може оцінювати чи переоцінювати докази, встановлювати фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року у частині вирішення позову ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині (відшкодування майнової шкоди) рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк