Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/1887/17

провадження № 61-7750св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: Київська місцева прокуратура № 4, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року у складі Чех Н. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2017 рокуу складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської місцевої прокуратури № 4, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій і рішень органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що органом досудового розслідування він обвинувачувався у тому, що 16 жовтня 2012 року, приблизно об 11 год., керуючи технічно справним автомобілем «BMW-X5», номерний знак НОМЕР_1, рухався по проїзній частині вул. Ентузіастів у м. Києві і проїжджаючи напроти будинку № 7, здійснив зіткнення з автомобілем «MERCEDES» під керуванням водія ОСОБА_4, номерний знак НОМЕР_2, та у подальшому скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5, який у наслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вказував, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва, він був виправданий у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, у зв'язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Досудове розслідування вказаного ДТП проводив слідчий Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України - Боярко О. М. Державне обвинувачення у суді підтримували прокурори Київської місцевої прокуратури № 4: Клижка А. О., Батрак А. Г., Сорохан Ф. В., Назарук В. С., Йовенко С. П., Мітріцан Н. І. і Пономарьова М. В. Посилався на те, що з лютого 2013 року він доводив свою невинуватість у суді. За цей час, з моменту незаконного притягнення його як підозрюваного, потім обвинуваченого і до вироку суду, яким його було виправдано, він страждав морально, оскільки знаходився під кримінальним переслідуванням сфальсифікованого обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину. Незаконними діями органу досудового розслідування та прокурорів, які підтримували обвинувачення, йому було завдано значних душевних страждань, які виразилися, зокрема, в руйнуванні життєвих планів, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію, що змусило його докладати багато зусиль для організації свого життя та доведення своєї невинуватості.

Завдану моральну шкоду він оцінив у 300 000 грн. Крім того, у зв'язку з незаконним обвинуваченням він був вимушений звернутися за захистом до адвоката, за що сплатив 40 000 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання на його користь моральної шкоди у розмірі 300 000 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 40 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 150 000 грн у відшкодування моральної шкоди та 40 000 грн у відшкодування матеріальної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка визначається, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред'явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Виходячи із тривалості перебування під слідством та розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення, суд вважав, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, має становити 150 000 грн. Також суд дійшов висновку, що витрати на отриману юридичну допомогу у розмірі 40 000 грн належним чином доведені.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що оскільки судом постановлено виправдувальний вирок у кримінальному провадженні, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності органами досудового розслідування та стягнув на його користь із держави моральну та матеріальну шкоду відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди , завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання , досудового розслідування, прокуратури та суду».

Апеляційний суд також вважав, що позивач надав належні докази щодо понесених ним під час слідства та суду судових витрат, що підтверджується актами прийому-передачі виконаних робіт між адвокатом та позивачем, тому у суду не було підстав для сумніву у розмірі понесених позивачем витрат. Іншої матеріальної шкоди позивач не просив стягувати, тому необхідності у зверненні до суду за здійсненням розрахунку матеріальної шкоди не було.

У жовтні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволення позову та ухвалити нове у цій частині, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач повинен був звернутися до того органу, який прийняв остаточне судове рішення у кримінальній справі для визначення майнової шкоди, тому суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування матеріальної шкоди. Крім того вказує, що позивачем не доведено належним чином понесення витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні.

Також вважає недоведеними вимоги позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу прокурора, в якому вказує, що судові рішення судів попередніх інстанцій є законними, обґрунтованими та справедливими, а доводи прокурора висновків судів не спростовують. Вважає, що суди правильно врахували, що позивач 44 місяця незаконно перебував під слідством по обвинуваченню у вчиненні тяжкого злочину, тому має право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Судами встановлено, що органом досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що він 16 жовтня 2012 року близько 10.55 год., керуючи технічно справним автомобілем «BMW-Х5», номерний знак НОМЕР_1, рухався у другій умовній смузі проїзної частини вул. Ентузіастів у напрямку від вул. М. Раскової у бік бул. Давидова у м. Києві, зі швидкістю приблизно 74.44-81.54 км/год. У цей час ОСОБА_4, керуючи технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ 200D», державний номер НОМЕР_2, рухався у зустрічному напрямку у другій умовній смузі проїзної частини вул. Ентузіастів у напрямку від бул. Давидова у бік вул. М. Раскової у м. Києві, та увімкнувши показник лівого повороту, зупинився у місці, призначеному для розвороту транспортних засобів, напроти будинку № 7 з метою виконання маневру лівого повороту для заїзду у двори, при цьому, даючи дорогу транспортним засобам, які рухались у зустрічному напрямку. Внаслідок порушень ОСОБА_1 вимог Правил дорожнього руху (далі - ПДР) України, за межами проїзної частини відбулось зіткнення лівою передньою частиною автомобіля «BMW-Х5», номерний знак НОМЕР_1, з правою боковою частиною автомобіля «MERCEDES-BENZ 200D», державний номер НОМЕР_2, від чого автомобіль «MERCEDES-BENZ 200D» став некерованим, його відкинуло ліворуч на узбіччя, де правою передньою частиною автомобіля було скоєно наїзд на ногу стоячого на узбіччі пішохода ОСОБА_5, який у результаті ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Згідно з пред'явленим ОСОБА_1 обвинувачення, ДТП виникла з його вини, оскільки він допустив порушення вимог пунктів 10.1, 12.4 ПДР України, а в діях водія ОСОБА_4 порушень вимог ПДР України не вбачається, оскільки уникнути зіткнення автомобілів він не мав технічної можливості, як і не мав можливості уникнути наїзду на пішохода, бо після зіткнення знаходився в аварійній ситуації і його дії не регламентуються ПДР України.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року ОСОБА_1 виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України у зв'язку з недоведеністю пред'явленого обвинувачення (а. с. 5-11).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а. с. 12-17).

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У процесі розгляду кримінального провадження № 755/2184/13-к було встановлено, що обвинувачення ОСОБА_1 ґрунтується на: результатах складання протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схеми дорожньо-транспортної пригоди та фото-таблиць від 16 жовтня 2012 року, висновку експерта від 28 грудня 2012 року № 575/ат щодо обставин і механізму ДТП, висновку експерта від 18 січня 2013 року № 12/ат, згідно з яким у ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, у діях водія автомобіля «BMW-Х5», державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_1 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пунктів 12.4, 10.1 ПДР України, протоколах відтворення обстановки та обставин події від 15 та 18 листопада 2012 року, поясненнях потерпілого ОСОБА_5, свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Проте, ОСОБА_1 заперечив свою причетність до вказаного злочину та вказував, що ДТП сталась внаслідок порушень ПДР України водієм автомобіля «MERCEDES» ОСОБА_4, який, рухаючись по зустрічній смузі руху, раптово виїхав у смугу руху керованого ним автомобіля «BMW-Х5», не надавши йому дорогу, внаслідок чого відбулося зіткнення передньою частиною його автомобіля з правою боковою частиною автомобіля «MERCEDES».

Показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16, а також потерпілого ОСОБА_5 підтверджували лише факт ДТП між автомобілем «BMW-Х5», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_1, та автомобілем «MERCEDES-BENZ 200D», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4, унаслідок чого пішоходу ОСОБА_5 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Судом було критично оцінено висновок експерта від 18 січня 2013 року № 12/ат, оскільки такий висновок виявився сумнівним, так як складений на підставі свідчень свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_4, які не узгоджувалися між собою, та на думку суду були неправдивими.

Відповідно до висновку експертів від 30 квітня 2015 року № 16271/16272/14-52, за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та авто-технічної експертизи, проведених на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва у кримінальному провадженні щодо обставин події ДТП, яка мала місце 16 жовтня 2012 року, пояснення водія ОСОБА_1, що були надані ним при відтворенні обстановки та обставин події 18 листопада 2012 року, у частині вказаного ним місця зіткнення транспортних засобів або розташування автомобіля «MERCEDES» відносно границь проїзної частини у момент зіткнення є неспроможними з технічної точки зору. Пояснення водія ОСОБА_4 в частині вказаного ним місця зіткнення транспортних засобів та розташування автомобіля «MERCEDES» у момент зіткнення та параметрів руху транспортних засобів перед пригодою є неспроможними з технічної точки зору. Виходячи з викладених, у технічно спроможній версії розвитку події параметрів зближення транспортних засобів, при умові прямолінійного руху автомобіля «BMW» та своєчасного застосування водієм ОСОБА_1 екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки, виключити можливість зіткнення автомобілів «BMW» та «MERCEDES» неможливо. Експерти дійшли висновку, що дії водія «MERCEDES» ОСОБА_4 з технічної точки зору не відповідали вимогам пунктів 10.4 і 10.1 ПДР України та ця невідповідність знаходиться у причинному зв'язку з виникненням ДТП. У частині відсутності у водія ОСОБА_1 технічної можливості уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування, дійшли висновку, що у його діях не вбачається невідповідностей вимогам пункту 12.3 ПДР України, що знаходяться в причинному зв'язку з виникненням ДТП.

Виходячи з вищевказаного, суд вважав, що саме висновок експертів від 30 квітня 2015 року № 16271/16272/14-52 є обґрунтованим, а пред'явлене ОСОБА_1 органом досудового слідства обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, недоведене.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі, незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з частинами першою та третьою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Частиною першою статті 2 Закону 266/94-ВР визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У статті 3 Закону 266/94-ВР вказано, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Статтею 4 Закону 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до статті 13 Закону 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Встановивши, що позивач перебував під слідством загалом 44 місяці по обвинуваченню у тяжкому злочині та вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, що набрав законної сили 07червня 2016 року, ОСОБА_1 виправдано у зв'язку із недоведенням стороною обвинувачення вчинення кримінального правопорушення, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону 266/94-ВР, яка визначається, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред'явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

При цьому, виходячи з тривалості перебування під слідством та розміру мінімальної заробітної плати на час постановлення рішення, суд вважав, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, має становити 150 000 грн, а витрати на отриману юридичну допомогу у розмірі 40 000 грн належним чином доведені.

ОСОБА_1 судові рішення не оскаржив.

Доводи касаційної скарги щодо того, що позивач повинен був звернутися до того органу, який прийняв остаточне судове рішення у кримінальній справі для визначення майнової шкоди, тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди, є безпідставними.

У статті 19 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом положень частини першої статті 12 Закону 266/94-ВР розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону 266/94-ВР від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз'яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Ні в КПК України 1960 року, ні в чинному КПК України немає окремої статті, яка б безпосередньо була присвячена правам виправданого.

Проте частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

У КПК України 1960 року у статті 53-1 передбачалося лише те, що у разі постановлення виправдувального вироку орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав і вжити необхідних заходів для відшкодування шкоди, завданої особі внаслідок незаконних притягнення як обвинуваченого, затримання, застосування запобіжного заходу.

Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

На теперішній час єдиним таким законом є Закон 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб'єктів, у тому числі на виправданих.

Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає у силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону 266/94-ВР.

Обов'язок роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз'яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу. Таким судом у справі, що переглядається, є Дніпровський районний суд м. Києва.

Оскільки Закон 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Із аналізу положень статті 12 Закону 266/94-ВР вбачається, що саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

У цьому випадку позивач за захистом свого порушеного права звернувся у порядку цивільного судочинства до Дніпровського районного суду м. Києва, який ухвалив виправдувальний вирок щодо нього, із позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, тому вказані доводи прокурора є безпідставними.

Вказані висновки узгоджуються з правовим висновком ВеликоїПалати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено належним чином понесення витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, щопозивач надав належні докази щодо понесених ним під час слідства та судового провадження судових витрат, а саме акти прийому-передачі виконаних робіт між адвокатом та позивачем, тому у судів не було підстав для сумніву у розмірі понесених позивачем витрат.

Колегія суддів також відхиляє доводи прокурора щодо недоведеності вимог про компенсацію моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п'ятою, шостою статті 4 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 4 Закону 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред'явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Стягнувши на користь позивача 150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, суди врахували наведені вище норми законодавства та виходили із засад виваженості, законності та справедливості.

При цьому ОСОБА_1 не оспорював судові рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-215, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися й правильно частково задовольнили позов ОСОБА_1, а висновки судів узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18)

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк