Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 711/7536/16-ц

провадження № 61-20523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Черкаський шовковий комбінат», Черкаська міська рада в особі Департаменту економіки та розвитку,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2016року у складі судді Дунаєв С. О. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Василенко Л. І., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Черкаський шовковий комбінат» (далі - ПАТ «Черкаський шовковий комбінат»), Черкаської міської ради в особі Департаменту економіки та розвитку, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на квартиру.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що разом із сином на підставі ордера від 11 березня 1993 року № 42 заселилася та проживає у квартирі за АДРЕСА_2, який перебуває на балансі ПАТ «Черкаський шовковий комбінат».На підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2013 року ПАТ «Черкаський шовковий комбінат» видало наказ від 10 квітня 2013 року № 104 про проведення приватизації квартири.Із метою реалізації права на приватизацію квартири, вона звернулась до ПАТ «Черкаський шовковий комбінат», проте, у зв'язку із відсутністю на підприємстві відповідного органу з приватизації житла, для подальшого оформлення приватизації та отримання свідоцтва про право власності, вона звернулась до відділу приватизації житла департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради, де їй було відмовлено в оформленні документів про приватизацію із посиланням на те, що будинок, в якому знаходиться квартира, про приватизацію якої вона просить, не перебуває в комунальній власності міста.Вважає, що оскільки вона у встановленому порядку не має змоги приватизувати квартиру, та з огляду на те, що вона проживає в ній багато років, квартира належить їй за набувальною давністю.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2016року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що станом на листопад 2016 року будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансі ПАТ «Черкаський шовковий комбінат» і не переданий у передбаченому законом порядку до комунальної власності міста, а отже, Черкаська міська рада, як орган місцевого самоврядування, не уповноважена приймати рішення про приватизацію вказаного житла.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 не передано у комунальну власність міста у встановленому законом порядку, до відповідних місцевих державних органів, уповноважених на управління державним майном позивач не зверталась, що свідчить про відсутність порушеного права позивача.

У червні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що судами не враховано норми матеріального права, що регулюють питання набувальної давності. Крім того, ордер ОСОБА_4 виданий 11 березня 1993 року, проте відповідач протягом трьох років не оскаржив його.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що будинок по АДРЕСА_2 є житловим будинком готельного типу і перебуває на балансі ПАТ «Черкаський шовковий комбінат».

На підставі ордера від 11 березня 1993 року № 42 ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5, заселилися та проживають у кімнаті АДРЕСА_2, площею 11,61 кв. м.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2013 року ПАТ «Черкаський шовковий комбінат» зобов'язано видати наказ на проведення приватизації квартири АДРЕСА_2 шляхом передачі її у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та надання доручення проведення оформлення документів відділу приватизації житла Придніпровського району, управління власністю департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради за рахунок ОСОБА_4 та ОСОБА_5

10 квітня 2013 року головою правління ПАТ «Черкаський шовковий комбінат» винесено наказ № 104 про проведення приватизації квартири на користь позивача та її сина.

Із метою оформлення права власності в порядку приватизації позивач звернулась до Черкаської міської ради, але листом від 29 серпня 2016 року № 153 її повідомлено про відсутність підстав для задоволення її вимог, оскільки будівля будинку не перебуває у комунальній власності.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК Українинабуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК Україницивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, щоКонвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, оскільки право ОСОБА_4 захищене рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2013 року, яким зобов'язано ПАТ «Черкаський шовковий комбінат» видати наказ на проведення приватизації квартири.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Із системного аналізу зазначеної норми закону вбачається, що повноваженнями на прийняття рішення про проведення приватизації наділені органи місцевої державної адміністрації, державні підприємства, організації, установи - щодо об'єктів житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ, органи місцевого самоврядування - щодо об'єктів житлового фонду комунальної власності.

Будинок за адресою: АДРЕСА_2 об'єктом державного житлового фонду, що перебував у господарському віданні державного підприємства, в якому відбулася зміна форми власності в процесі приватизації цього підприємства на ПАТ «Черкаський шовковий комбінат». До теперішнього часу будинок не переданий у власність Черкаської міської ради, а тому орган місцевого самоврядування не уповноважений приймати рішення про приватизацію такого житла.При цьому ПАТ «Черкаський шовковий комбінат» також не наділений законом повноваженнями щодо здійснення приватизації.

Твердження заявника про те, що позивач набула права власності на квартиру за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки положення частини третьої статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у цьому спорі.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик