АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/666/18 Справа № 184/338/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

за участю секретаря - Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу фізичної особи-підпрємця ОСОБА_2

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 липня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

12.02.2016 року ОСОБА_3 звернулась до Орджонікідзевського міського суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог, посилається на те, що вона працювала продавцем в магазині «Продукти», у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, який незаконно звільнив її з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, про що був виданий наказ про звільнення №22 від 22.09.2015р.

Просила скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі, та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу із 10.08.2015р. по 12.02.2016р.

Крім того, згідно поданого клопотання просить поновити втрачений із вини відповідача строк на звернення до суду.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення задоволено повністю.

Скасовано наказ №20 від 22.09.2016 року про звільнення ОСОБА_3 за прогули без поважних причин.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі в магазин «Продукти» до фізичної особи підприємця ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2015 року по 12 лютого 2016 року у сумі 7542 грн. 50 коп. без урахування податків і зборів.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 20 вересня 2017 року допущено до негайного виконання рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 липня 2017 року в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах сум платежу за один місяць, та в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі в магазин «Продукти» до фізичної особи підприємця ОСОБА_2

В апеляційній скарзі фізична особа-підпрємець ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилається на те, що не можна вважати, що суд поновив права позивача на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу(переїзд на нове місце проживання).

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

У відповідності до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим апеляційна скарга підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, позивачка була незаконно звільнена з роботи за прогули на підставі п.4 ст.40 КзпПр України.

З таким висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_3 була прийнята на роботу по трудовому договору від 13.11.2008 року №7 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 продавцем в магазин продовольчих товарів. Трудовий договір №7 між ОСОБА_3 і суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 був зареєстрований в Орджонікідзевському міському центрі зайнятості.

Згідно п.4.5 вказаного трудового договору, час виконання робіт встановлюється згідно графіку. Вихідні дні надаються згідно графіку. За згодою сторін конкретні вихідні можуть змінюватися, про що сторони сповіщають одна одну не пізніше ніж за два дні.

Відповідно до графіку роботи за липень 2015р. ОСОБА_3 повинна була відпрацювати у липні 2015р. з 13 по 26 липня 2015 року, а 27 липня передати товарно-матеріальні цінності змінному продавцю.

Згідно табелю обліку робочого часу ОСОБА_3 відпрацювала до 26.07.2015р. включно, а 27.07.2015р. вийшла на роботу, здійснила передачу товарно-матеріальних цінностей іншому продавцю і передала зміну відповідно до графіку роботи до 03.08.2015р.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_5, яка працювала у магазині відповідача та була змінним продавцем із ОСОБА_3, зазначила, що графік їхньої роботи становить тиждень через тиждень, водночас, у липні 2015р. вона працювала по два тижні за усною домовленістю із ОСОБА_3 Також підтвердила, що ОСОБА_3 27.07.2015р. передала їй зміну без будь-якої недостачі. Після цього, ОСОБА_5 пропрацювала із 27.07.2015р. по 02.08.2015р., а з 03.08.2015р. повинна була на зміну вийти позивач.

Але, 27.07.2015 року ОСОБА_3 на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією направлено заяву, датовану 27.07.2015р., згідно якої позивач просить звільнити її за власним бажанням з 01.08.2015р. у звязку із переїздом до іншого місця проживання. Зазначений лист отриманий продавцем ОСОБА_6 30.07.2015р. (згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення).

Крім того, 04.08.2015р. позивачем на адресу відповідача направлено заяву, відповідно до якої вона просить перерахувати належну їй заробітну плату у звязку із поданою 27.07.2015р. заявою про звільнення на відповідний розрахунковий рахунок. Вказана заява отримана відповідачем 05.08.2015р.

03 серпня 2015 року продавцями магазину «Продукти» ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 складено акт №1, який затверджено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_13 про те, що 03.08.2015 року ОСОБА_3 не зявилась на робочому місці, про причини неявки не повідомила.

Рекомендованим поштовим відправленням відповідач направив на адресу позивача листа від 06.08.2015р. (який нею отриманий 14.08.2015р.), відповідно до якого запропонував останній дати пояснення стосовно неявки на роботу та наявної недостачі за відпрацьовану зміну. Однак, як не заперечується сторонами, позивач на робоче місце не зявилась, жодних пояснень не надала.

Крім того, 11.08.2015р. відповідачем на адресу позивача направлено рекомендований лист (який отримано позивачем 18.08.2015р.), відповідно до якого просить надати пояснення щодо неявки на роботу із 03.08.2015р. та прибути на роботу по питанню звільнення. Однак, як не заперечується сторонами, позивач на робоче місце не зявилась, жодних пояснень не надала.

21.09.2015 року працівниками (продавцями) крамниці «Продукти» ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 складено акт №2, який затверджено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_13 про те, що з 03.08.2015 року по 21.09.2015 року ОСОБА_3 не зявлялась на роботу без поважних причин, на письмову вимогу надати пояснення причин відсутності на роботі, не надала ані усних, ані письмових пояснень.

22.09.2015 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 видано наказ №20, відповідно до якого звільнено із 27.07.2015р. ОСОБА_3 з посади продавця у звязку із прогулом без поважних причин, вчиненим з 03.08.2015р. по 21.09.2015р., відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Днем звільнення ОСОБА_3 вважати останній день її роботи 27.07.2015р. Трудові відносини із ОСОБА_3, яка з 28.07.2015р. до дня видання наказу не працювала, вважати припиненими з першого дня невиходу на роботу з 03.08.2015р. Провести розрахунок всіх належних ОСОБА_3 сум та виплатити їх. Підпис про ознайомлення із вказаним наказом ОСОБА_3, відсутній.

Згідно листа Орджонікідзевського міського центру зайнятості від 02.12.2015р., повторно розглянувши заяву ОСОБА_2 про зняття з реєстрації трудового договору №7 від 13.11.2008р., у її задоволені відмовлено, оскільки відсутнє повідомлення про намір розірвати із працівником трудовий договір (відправлене рекомендованим листом з повідомленням про вручення).

У відповідності до листа №585 від 16.06.2017р. Покровський міський центр зайнятості повідомляє, що трудовий договір між ОСОБА_14 та ОСОБА_2 №7 від 13.11.2008р. станом на 16.06.2017р. не знятий з реєстрації.

Приймаючи рішення про поновлення позивача на роботі на посаді продавця районний суд обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 27.07.205р. на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією направлено заяву, датовану 27.07.2015р., згідно якої вона просила звільнити її за власним бажанням з 01.08.2015р. у звязку із переїздом до іншого місця проживання. Зазначений лист отриманий продавцем ОСОБА_6 30.07.2015р. (згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення).

Відповідачем, 06.08.2015р. та 11.08.2015р на адресу позивача було направлено листи із проханням письмово повідомити про причини невиходу на роботу, однак відповіді від позивача відповідач не отримав.

Тому, в порушення вимог трудового законодавства, не отримавши жодних пояснень від працівника, будучи необізнаним щодо причин невиходу працівника на роботу, відповідач дійшов до безпідставного висновку про неповажність таких причин та застосував до робітника незаконне дисциплінарне стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, відсутність позивача на робочому місці без поважних причин 03.08.2015р. та 21.09.2015р. зафіксована в актах №1 від 03.08.2015р. та №2 від 21.09.2015р. відповідно.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, продавець ОСОБА_5 на час підписання акту №2 у ФОП ОСОБА_2 вже не працювала, а ОСОБА_15, яка підписала обидва акти взагалі ніколи не працювала у відповідача, а відтак встановлення наявності чи відсутності на роботі ОСОБА_3 вказаними особами є сумнівним.

Водночас, для можливості застосування роботодавцем п.4 ст.40 КЗпП України як підстави для звільнення, в обовязковому порядку є необхідним встановлення поважності причин відсутності на роботі працівника.

Так, відповідно до позиції ВСУ викладеної в рішенні від 19 жовтня 2011 року по справі № 6-56708св10 крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивачки з роботи є встановлення поважності причин відсутності працівника на робочому місці.

Встановлені обставини відповідачем ФОП Щербіна не спростовані, належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх дій ним суду не надано.

Так, у відповідності до ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, за певних життєвих обставин працівник може бути звільненим за власним бажанням без дотримання двотижневого строку попередження. У свою чергу роботодавець, виходячи зі змісту коментованої статті, зобовязаний розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Проте, як правильно зазначено в рішенні суду першої інстанції, отримавши від ОСОБА_3 заяву про звільнення з роботи з 01.08.2015р., відповідач жодних дій по розгляду вказаної заяви не вчинив, та не повідомив працівника про результати її розгляду.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження переїзду в іншу місцевість, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки чинне законодавство не покладає такого обовязку на працівника, про що також правильно зазначено в рішенні суду, водночас, роботодавець за наявності у нього будь-яких сумнівів не позбавлений можливості вимагати підтвердження тих обставин, на які посилається працівник у своїй заяві. Однак, жодних листів із даного приводу відповідачем на адресу позивача не направлялось, та відповідних документів не вимагалось. Із наведеного слідує, що відповідач, будучи повідомленим про наявність заяви від позивача про звільнення за власним бажанням із 01.08.2015р., визнав відсутність ОСОБА_3 на роботі - прогулом без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд поновив права позивача у незаконний спосіб є необґрунтованими та безпідставними.

Так, доводи про те, що не можна вважати, що суд законно поновив права позивача на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, у разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки заява про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з переїздом до іншого місця проживання не є підставою для звільнення працівника за прогул без поважної причини, про що було зазначено вище.

Посилання заявника апеляційної скарги на порушення норм матеріального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив, та не зазначив це у рішенні суду, коли рекомендоване повідомлення про вручення продавцю ОСОБА_6 30.07.2015 року було передано відповідачу, неправомірно скасував наказ про звільнення позивача за п.4ст.40 КзпПр, не надав правової оцінки акту №1 про відсутність позивача на робочому місці без поважних причин 03.08.2015 року, не зазначив доказів зміни місця проживання позивачки, оскільки ці твердження не мають правового значення для вирішення спору, а крім того, всі зазначені доводи відповідача були ретельно перевірені судом першої інстанції під час розгляду справи та знайшли свою оцінку в судовому рішенні.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, вірно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, тим самим обґрунтовано ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а тому залишається у силі. У зв'язку з чим апеляційна скарга не задовольняється.

Судові витрати, понесені відповідачем за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підпрємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст складено 06 вересня 2018 року.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_16