Категорія 5 Головуючий у 1-й інстанції Литвиненко Н.В.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Мироненко І.П., Биліни Т.І.,

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання неправомірним та скасування рішення про надання у власність земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду, ухвалене 28 вересня 2018 року в місті Маріуполі Донецької області, повний текст якого виготовлено 01 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовними вимогами про визнання неправомірними та скасування рішень Маріупольської міської ради №256/2 від 14.10.1998 року і №187/3 від 19.05.1999 року в частині надання у власність ОСОБА_3 земельних ділянок площею 125м.кв та 62м.кв, розташованих по АДРЕСА_1, визнання недійсним виданого ОСОБА_3 державного акту про право власності на земельну ділянку від 25.08.1999 року, а також скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вищевказаними рішеннями відповідача земельні ділянки загальною площею 0,0187га, передані ОСОБА_3 для обслуговування житлових будинків, придбаних згідно договорів купівлі-продажу. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи по справі являються його спадкоємцями та правонаступниками. Позивач вважає рішення Маріупольської міської ради незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки законодавством того часу було передбачено можливість передачі у власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування індивідуальних житлових будинків, тоді як будинок АДРЕСА_1, являється багатоквартирним. Згідно з договором купівлі-продажу від 06.10.2009 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1, і як вбачається з положень ч.2 ст.382 ЦК України, в редакції від 14.05.2015 року, власник квартири має право зокрема на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок. Таким чином, рішення відповідача позбавили ОСОБА_2 права стати власником частки земельної ділянки.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 19.09.2018 року за заявою ОСОБА_2 залишено без розгляду позовні вимоги в частині визнання державного акту про право власності на земельну ділянку від 25.08.1999 року недійсним та скасування державної реєстрації прав власності на земельну ділянку.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Заборону на відчуження земельної ділянки для обслуговування житлового будинку господарських споруд, площею 0,0187 га., розташованої в Кальміуському районі м.Маріуполя по АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, накладену ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя 26.01.2018 року - скасовано.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі, стягнути на його користь судові витрати, понесені ним при поданні апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ні відповідач, ні треті особи не надали суду доказів про те, що цей будинок було побудовано саме ОСОБА_3, або весь він знаходився у його приватній власності.

Право відповідача розпоряджатися земельними ділянками, передбачене Земельним кодексом України та ЗУ «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР від 21.05.1997 р., ніяк не дозволяло йому передати у приватну власність земельної ділянки, на якій було розташовано багатоквартирний будинок.

Відносно висновків суду першої інстанції щодо відсутності порушень прав позивача оспорюваним рішенням, ОСОБА_2, посилаючись на норми ст. 13, ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 5 Конституції України, зазначив, що він є громадянином України, тому незаконні дії відповідача порушили конституційне та законне право позивача на можливу приватизацію частини цієї земельної ділянки. За таких обставин, не має правового значення той факт, що на час прийняття оскаржуваних рішень у позивача не було права власності на квартиру у зазначеному будинку, і він не міг претендувати на спірну земельну ділянку. На даний час, після придбання у власність цієї квартири, він позбавлений можливості приватизувати частину земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок.

Крім того апелянт вважає, що він звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності, висновки суду першої інстанції про сплив строків позовної давності є безпідставними. І звертає увагу на те, що судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову ухвалено одночасно з мотивів необґрунтованості позовних вимог та внаслідок спливу строку позовної давності.

Представник третьої особи ОСОБА_3 надав до апеляційного суду відзив на скаргу, в якому заначив, що рішення суду є законним, справедливим, зміні або скасуванню не підлягає. Позивачем не надано до суду жодних доказів порушення його прав при прийнятті Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради рішення про передачу у власність у 1997-1998 р.р. ОСОБА_3 земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1. Також ним пропущені строки позовної давності, передбачені ст. 257 ЦК України, тому суд першої інстанції обґрунтовано та законно застосував наслідки спливу строків позовної давності. Крім того, ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

У відповідності до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності представника відповідача - Маріупольської міської ради, третьої особи ОСОБА_4, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи; у відсутності третьої особи ОСОБА_3, яка надала заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2, його представника - адвоката ОСОБА_6, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_7, яка заперечувала проти задоволення скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог з наступних причин.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно зі ст.264 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати та інше.

Проте рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваних рішень виконавчий комітет діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих йому повноважень, у спосіб визначений Конституцією та законодавством України. Права позивача оскаржуваним рішенням не було порушено, а тому позовні вимоги про скасування рішень виконавчого комітету Маріупольської міської ради не підлягають до задоволення. Також судом першої інстанції зазначено, що позивач звернувся до суду із позовом після спливу терміну позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

З такими висновками суду колегія суддів не може повністю погодитись.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 06.10.2009 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

11.06.1997 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Маріупольської міської ради з проханням надати йому в приватну власність земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 187 кв.м, що знаходиться в його користуванні.

Відповідно до копії висновку Міжрегіонального юридичного центру відділу судової товарознавчо-технічної експертизи №5 від 20.01.1997 року в фактичному користуванні ОСОБА_3, який являється власником квартири АДРЕСА_3, знаходиться земельна ділянка площею 186,98кв.м. Висновок здійснений з урахуванням Акту узгодження про встановлення меж земельного користування ділянками між наймачами квартир №1, 2, 4, який підписаний всіма наймачами, в тому числі і наймачем квартири №1 ОСОБА_10 (а.с.11-13).

Згідно з витягом з рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради №256/2 від 14.10.1998 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 125м.кв, яка знаходиться в його користуванні для обслуговування жилого будинку (а.с.6).

Як вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради №187/3 від 19.05.1999 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 62м.кв, яка знаходиться в його користуванні для обслуговування жилого будинку (а.с.7).

На підставі вказаних рішень Маріупольської міської ради ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого останньому передано у приватну власність земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0187 гектарів для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.8).

В 1996 році ОСОБА_3 звертався із заявою до Іллічівського районного виконавчого комітету про надання дозволу на будівництво гаражу. Жоден із сусідів не заперечували проти цього, про що свідчать їх підписи в заяві.

Згідно з відомостями Міського бюро технічної інвентаризації від 22.08.2016 року квартира №3, розташована в будинку АДРЕСА_1, зареєстрована за ОСОБА_4.(а.с.59).

З інформації, наданої ЖКП «КК «Кальміуська» від 21.06.2017 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 передано їм на баланс в 2000 році від ВАТ «Азов», будинок являється багатоквартирним, двоповерховим, має один під'їзд (а.с.99).

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що правові засади організації та діяльності органів місцевого самоврядування визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

На підставі викладеного, суд правильно зазначив, що Конституція України визнає право за органами місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення, що цілком узгоджується з положеннями п.2 ст.4 Європейської Хартії місцевого самоврядування, відповідно до змісту якого місцева влада в межах закону має повне право вирішувати будь-яке питання, що не вилучено із сфери її компетенції і вирішення якого не доручено жодному іншому органу.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

З встановлених судом обставин справи вбачається, що рішення міської ради від 14.10.1998 року та від 19.05.1999 року не враховували інтереси позивача - на момент їх прийняття він не був власником квартири у будинку АДРЕСА_1 і жодного права (власності чи користування) земельною ділянкою не мав. Зазначені рішення були прийнятті після узгодження меж земельної ділянки із ОСОБА_9, в якої позивач придбав квартиру.

Крім того, рішення міської ради є актами індивідуальної дії, були виконані, вичерпали силу виконанням, і тому не підлягають скасуванню ( така правова позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 справа №1-9/2009).

Позивач вказує, що з часу прийняття змін в законі від 14.05.2015 року він мав би право на приватизацію земельної ділянки, на які розташований багатоквартирний будинок, в якому він має квартиру, і з цього моменту його права порушені рішеннями відповідача від 1998 та 19999 років.

Між тим, згідно з ч.1,2 ст.42 ЗК України ( в редакції від 14.05.2015 року), земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди, прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.2 статті 382 ЦК України в редакції від 14.05.2015 року, на яку в обґрунтування своїх вимог посилається позивач, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Позивач не є власником земельної ділянки, на якій розташований будинок.

А згідно з вищенаведеними положеннями ЗК України, не має його законного інтересу, на який він міг би претендувати у зв'язку із зверненням з даним позовом.

Згідно з матеріалами справи власником квартири АДРЕСА_1 до 2009 року була ОСОБА_11, яка не заперечувала проти порядку землекористування прибудинковою територією. Позивач отримав у власність квартиру №1 у вказаному будинку в 2009 році, отже при купівлі житла прийняв усі існуючі умови користування земельною ділянкою.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути примусове виконання обов'язку в натурі.

Позивачем не надано суду доказів того, що рішення прийняте виконавчим комітетом суперечить актам цивільного законодавства та порушує його права або інтереси.

На підставі викладеного, враховуючи характер позовних вимог, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення оспорюваними рішеннями відповідача прав та інтересів позивача не ґрунтуються на законі та не підтверджені наданими суду доказами, і суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при прийнятті вищевказаних рішень міської ради інтереси позивача не були враховані і не могли бути враховані, оскільки на момент їх прийняття він не був власником квартири у будинку АДРЕСА_1 і жодного права (власності чи користування) земельною ділянкою не мав. Зазначені рішення були прийнятті після узгодження меж земельної ділянки із ОСОБА_9, в якої позивач придбав квартиру. Доводи апеляційної скарги на такі висновки суду зводяться до негоди з рішенням, були предметом перевірки суду першої інстанції, на правильність рішення в цій частині не впливають.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності судом заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ч.3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як роз'яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, у зв'язку із тим, що судом відмовлено позивачу по суті позовних вимог, є помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в позові ще у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв'язку з його недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про доведеність позову спростовуються встановленими судом обставинами, і не можуть вплинути на рішення суду.

Відповідно, на підставі статті 376 ЦПК України, рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у вказаних позовних вимогах.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2018 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання неправомірним та скасування рішення про надання у власність земельної ділянки - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 грудня 2018 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

І.П.Мироненко

Т.І. Биліна