РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 грудня 2018 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді - Садовського К.С.;

за участі секретаря - Ворончук Н.А.,

представника позивача, адвоката - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2018 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_2, в якій він просить усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування житловим будинком АДРЕСА_1, та зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

01 жовтня 2018 р. надійшли відомості з ГУ ДМС України в Харківській області про зареєстроване місце проживання відповідача.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.10.2018 р. позовна заява ОСОБА_2 прийнята судом до розгляду та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.11.2018 р. задоволено клопотання представника позивача про заміну третьої особи Київського районного відділу у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області на Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 р. проведено підготовче судове засідання за наслідками якого справа призначена до розгляду по суті.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надала, явку представника не забезпечила.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву слухати справи за їх відсутності.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення.

Суд, перевіривши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_2, є власником 47/100 будинку АДРЕСА_1. Право власності на вказане майно підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 29.07.2014 р., зареєстрованому в реєстрі за №5591 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г.

Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 05 вересня 2018 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_3.

Відповідач по справі, ОСОБА_3, зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 17.09.1991 року, але фактично не проживає у вказаному будинку з 2014 року і по теперішній час.

Згідно з актом про непроживання особи від 21.09.2018 р., підписаного позивачем ОСОБА_2, а також ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які мешкають поряд з будинком АДРЕСА_1, ОСОБА_3 з 2014 року не мешкає в будинку АДРЕСА_1 та особисті речі в зазначеному будинку відсутні.

На підставі витребуваної судом інформації з відділення пошти №33 «Укрпошти» центру поштового зв'язку №1 від 05.11.2018 року зазначено, що відповідач ОСОБА_3 протягом 2018 року за адресою: АДРЕСА_1, поштової кореспонденції не отримувала.

Відповідно до витребуваної судом інформації з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №27» від 05.11.2018 року зазначено, що відповідач ОСОБА_3 протягом 2018 року за адресою своєї реєстрації по АДРЕСА_1, за медичною допомогою не зверталась.

Згідно витребуваної судом інформації з Київського ВП ГУНП в Харківській області від 05.11.2018 року зазначено, що відповідач ОСОБА_3 протягом 2018 року за адресою своєї реєстрації по АДРЕСА_1, із заявами про порушення її прав не зверталась.

Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Факт непроживання відповідача по справі за спірною адресою понад шести місяців без поважних причин підтверджується актом від 21.09.2018 р., листом КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №27» від 05.11.2018 року, листом відділення пошти №33 «Укрпошти» центру поштового зв'язку №1 від 05.11.2018 року, листом Київського ВП ГУНП в Харківській області.

Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Слід зазначити, що відповідач без поважних причин не проживає за адресою свого місця реєстрації з 2014 року, комунальні платежі відповідач не сплачує, участі в підтриманні будинку та прибудинкової території в належному стані не приймає.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів в тому числі, на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Закон Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним та регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Зазначена правова позиція зазначена і Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ, в узагальнені судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року за № 24-150/0/4-13.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власниковіналежать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.08.2018 року по справі №741/605/17.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Слід зазначити, що відповідно до рішення Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу) та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1 (994_535) Конвенції з прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98).

Також, у рішенні «Іван Панченко проти України» суд зазначає, що заявник може заявляти про порушення статті 1 Першого протоколу тільки в тій мірі, в якій оскаржувані рішення стосуються його або її «майна» в сенсі цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (див. рішення у справі «Копескі проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), що наводилося вище, п. 35). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія і повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судове рішення (там само п. 49).

Таким чином, судом встановлено що реєстрація ОСОБА_3 в належному ОСОБА_2 на праві власності будинку порушує його право власності та перешкоджає розпоряджатись будинком на власний розсуд.

Оскільки, відповідач ОСОБА_3 з 2014 року не мешкає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не приймає участі у підтриманні будинку та прибудинкової території в належному стані, у будинку відсутні її речі, при цьому відсутні поважні причини відсутності відповідача у будинку, передбачені чинним цивільним законодавством, то відповідно до ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України, ст. 405 Цивільного кодексу України, ОСОБА_3 є такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням, а тому усунення перешкод власнику у користуванні будинком має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку в цьому будинку.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 206, 259, 265, 268 ЦПК України, в силу ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, ч. 2 ст.405 Цивільного кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування житловим будинком АДРЕСА_1, та зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Харківської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

СУДДЯ