Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 128/3382/16-ц

провадження № 61-1853св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють в інтересах ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року у складі судді Ганкіної І. А., ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють від імені та в інтересах ОСОБА_7, треті особи: служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, служба у справах дітей Тиврівської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2007 року укладено нотаріально посвідчений договір дарування частини будинку, за яким вона подарувала онуці ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої діяли батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, 1/2 частини жилого будинку, що розташований у АДРЕСА_1

Під час укладання цього договору вона за віком і станом здоров'я потребувала стороннього догляду та утримання, які їй обіцяли забезпечити законні представники малолітньої ОСОБА_7, тому погодилась подарувати спірну частину житлового будинку, що є її єдиним житлом. Після укладання вказаного договору не відбулося фактичної передачі його предмета обдарованому, позивач продовжувала проживати у ньому.

Вона допустила помилку при укладанні спірного договору, оскільки неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання з батьками малолітньої обдаровуваної замість договору дарування, що згідно з частиною першою статті 229 ЦК України є підставою недійсності цього правочину.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач власноручно виконала підпис під договором дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус їй роз'яснила, який саме договір вона підписує, визначилася щодо її волі, прочитала зміст договору та роз'яснила наслідки укладення договору дарування. Позивач не надала доказів того, що вона на час укладання договору дарування перебувала у будь-якому скрутному становищі, що примусило її на укладання цього договору, або його укладання поза її волею. На час підписання договору позивач досягла 73 років, однак доказу того, що на час укладання спірного правочину вона за станом здоров'я чи з будь-яких інших причин потребувала догляду й сторонньої допомоги, суду не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір дарування було вчинено на користь малолітньої дитини, яка в силу віку не могла бути визнана особою, на яку могло бути покладено обов'язок довічного утримання, а отже, позивач розуміла, яку саме дію вчиняє. Судом не встановлено неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що домоволодіння, яке є предметом спірного договору дарування та не було фактично передано обдарованій особі, є єдиним житлом позивача, яка є особою похилого віку та потребує догляду й сторонньої допомоги.

У квітні 2018 року ОСОБА_6 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований незгодою з доводами касаційної скарги та законністю й обґрунтованістю судових рішень попередніх інстанцій.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_4 належала 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований в АДРЕСА_1

22 серпня 2007 року укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Вінницької державної районної нотаріальної контори Березовською Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1601, за яким ОСОБА_4 подарувала онуці ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої діяли батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, належну їй 1/2 частини вказаного жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_4 проживала і проживає на час розгляду справи в зазначеному будинку, який є предметом договору дарування та її єдиним житлом, отже, фактична передача спірного нерухомого майна за оскаржуваним договором не відбулась.

Позивач є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_2), у зв'язку з чим потребує сторонньої допомоги.

Таким чином, позивач, яка уклала договір дарування частини будинку, що був єдиним її житлом, є людиною похилого віку, потребує за станом здоров'я стороннього догляду.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що ОСОБА_4, підписуючи оспорюваний правочин, не мала наміру позбавити себе права власності на будинок, оскільки іншого житла вона не має.

Позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

При цьому ОСОБА_4 обґрунтовано розраховувала, що обов'язок по її утриманню буде нести не малолітня дитина, що в силу свого віку такий обов'язок не може нести, а її син та невістка, як батьки обдаровуваної. Разом із тим матеріалами справи не підтверджено, що відповідач ОСОБА_6 такий догляд позивачу надавала, оскільки з 2011 року по 2016 рік вона перебувала в іншій країні.

Отже, суди, встановивши, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 була особою похилого віку, не врахували, що вона, укладаючи вказаний договір, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для задоволення позову, не врахувавши що у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачу.

З огляду на викладене є обґрунтованими доводи позивача про те, що оспорюваний договір дарування було укладено внаслідок помилки щодо його правової природи та що її волевиявленняне відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 229 ЦК України.

Зазначені обставини та вимоги закону суди попередніх інстанцій належним чином не врахували, у зв'язку з чим дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову, а понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у справі становлять 1 818,96 грн (551,20 грн + 606,32 грн + 661,44 грн), то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню ці судові витрати.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, треті особи: служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, служба у справах дітей Тиврівської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований у АДРЕСА_1, укладений 22 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом Вінницької державної районної нотаріальної контори Березовською ЛюдмилоюМихайлівною та зареєстрований у реєстрі за № 2-1601.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі по 909,48 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта