Справа № 338/839/17
Провадження № 22-ц/779/918/2018
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Возняк В.Д.,

учасники справи: позивач (апелянт) ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представник Кричківської сільської ради ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду в складі судді Битківського Л.М., ухвалене 15 травня 2018 року в смт. Богородчани Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кричківська сільська рада, про усунення перешкод в користуванні дорогою та зобовязання не чинити перешкод в її користуванні,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кричківська сільська рада, про усунення перешкод в користуванні дорогою та зобовязання не чинити перешкод в її користуванні.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку №389 по вул. Карпатській в с. Кричка Богородчанського району. Відповідно до матеріалів первинної документації, генерального плану с.Кричка від 1996 року з центральної дороги села до її господарства існувала дорога, яка проходить по вул. Карпатській повз господарство відповідачки. Однак на даний час остання встановила на проїзній частині дороги огорожу, звузивши дорогу загального користування до 1,75 м. У звязку з цим проїхати до домоволодіння будь-яким транспортним засобом неможливо. При цьому іншого заїзду до її господарства немає. Посилаючись на вказані обставини просила зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні дорогою загального користування шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі та не чинити перешкод в її користуванні в майбутньому.

Рішенням Богородчанського районного суду від 15 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідно до свідоцтва на забудову садиби підїзна дорога до господарства ОСОБА_3 зі сторони центральної дороги не була передбачена. Така підїзна дорога шириною 3,5 м примикає безпосередньо до господарства ОСОБА_1 і нею користуються інші жителі села. Водночас прохід шириною 1,75 м з центральної дороги повз господарство відповідача забезпечує позивачу можливість прогону худоби, пішого переходу, проїзду на велосипеді, тощо.

В апеляційній скарзі на вказане рішення ОСОБА_1 посилається на неповне зясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Зазначає, що суд невірно визначив ширину проїзду між будівлями ОСОБА_3 та ОСОБА_6. Згідно матеріалів Вінницької експедиції такий становить не 2 м, а 4 метри приблизно. Окрім того, в генеральному плані забудови села за 1996 рік між господарствами сторін передбачено дорогу шириною 8 м.

Не взято судом до уваги і пояснення представника Кричківської сільської ради про наявність спірного заїзду до її господарства. А також акти комісії сільської ради щодо зобовязання відповідача не чинити перешкоди в користуванні проїздом та демонтувати встановлену огорожу, якими повністю підтверджується доведеність її позовних вимог.

Поза увагою місцевого суду залишилась і та обставина, що згідно даних інвентаризації сільської ради ОСОБА_3 у 1993 році передано у власність (без оформлення державного акта) земельну ділянку площею 0,03 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Разом з тим, на даний час при обмірах ПП «Карпатські землі» встановлено наявність в її користуванні 0,053 га. Відтак, саме за рахунок частини проїзду до її господарства збільшилась площа земельної ділянки відповідача.

Помилковим є також висновок суду про наявність та можливість використання іншого заїзду до її господарства,оскільки ця дорога належним чином не облаштована.

ОСОБА_3 та Кричківська сільська рада не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, а представник Кричківської сільської ради визнала, з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів апеляційної скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлене судом першої інстанції рішення відповідає вказаним вимогам закону, а тому колегія суддів погоджується з ним виходячи з таких підстав.

Згідно із положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України,ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

В силу ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Богородчанського районного суду від 12 січня 2017 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Карпатській, 389 в с. Кричка Богородчанського району. Вказане домоволодіння позивач успадкувала після смерті матері ОСОБА_7 (а.с.3, 5-7, 8). У її користуванні знаходиться земельна ділянка орієнтовною площею 0,0714 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідач є власником житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Карпатській, 388 в с.Кричка Богородчанського району. Площа земельної ділянки, що фактично перебуває у користуванні ОСОБА_3 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд складає 0,053 га.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилалась на те, що повз житловий будинок та господарські споруди ОСОБА_3 від вул. Карпатської до її житлового будинку раніше існував проїзд загального користування. Однак в травні 2016 року відповідач самовільно встановила огорожу, якою було перекрито можливість проїзду до її садиби, а залишено тільки пішохідний прохід шириною 1,75 м. Внаслідок цього вона позбавлена можливості проїхати транспортним засобом до свого господарства. При цьому зазначала, що іншого заїзду немає.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2статті 77 ЦПК України).

Як передбачено статтями 79,80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва на забудову садиби, виданого ОСОБА_8 (батькові позивача) на підставі рішення Кричківської сільської ради від 23 травня 1971 року та акту відводу земельної ділянки, розбивки споруд в натурі з вул. Карпатської повз житловий будинок ОСОБА_3 відведено прохід (проїзд) шириною 2 м, а з протилежного боку до господарства позначений заїзд шириною 3-3,5 м.

Про те, що ОСОБА_1 має заїзд до свого господарства, яким користуються також сімї Белей, ОСОБА_8, Бітківська та інші підтвердила у судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_6 та сільський голова с. Кричка.

Відтак, доводи апелянта про відсутність іншого заїзду до її господарства не заслуговують на увагу.

Не спроможними є і доводи апеляційної скарги про те, що проїзд між будівлями ОСОБА_3 та ОСОБА_6 становить не 2 м, що підтверджується матеріалами Вінницької експедиції та генеральним планом села за 1996 р.

Як пояснив у суді першої інстанції головний архітектор Богородчанського району відповідно до опорного плану та планово-картографічних матеріалів Вінницької експедиції між господарствами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 дійсно існував проїзд чи прохід шириною до 2 м. У 1995 році Івано-Франківською філією «Діпроміст» розроблено генеральний план с. Кричка, у якому було передбачено можливість розвитку населеного пункту, за яким вказаний проїзд міг бути розширений з метою влаштування дороги. Проте у такому випадку у межі червоних ліній потрапляють будинки як ОСОБА_3, ОСОБА_6, так і ОСОБА_1 Відтак, реалізація цього проекту є незатребуваною, а влаштування дороги, яка б відповідала нормам ДБН є неможливим.

З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції прийшов до правильного переконання про те, що позивачем не доведено порушення її права користування земельною

ділянкою внаслідок дій ОСОБА_3

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків місцевого суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому його слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 15 травня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 6 вересня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_9