Ухвала

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/23291/14-ц

провадження № 61-39270ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі судді Невідомої Т. О. від 18 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, у якому просили усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів ОСОБА_7 і ОСОБА_8 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 03 лютого 2014 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено. Виселено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів зі спірного жилого будинку, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 41 Конституції України, статями 317, 319, 356, 358, 383, 391 ЦК України, дійшов висновку про те, що позивачі мають право на усунення перешкод у користуванні своєю власністю, відповідачі вселилися у спірне майно без відповідної правової підстави, без згоди всіх співвласників будинку та відмовляються у добровільному порядку виселитись із займаного ними житлового будинку, чим перешкоджають реалізації права власності позивачів.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 січня 2016 року заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заявленого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачі не самоправно зайняли спірне жиле приміщення, а тому не можуть бути виселені на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 січня 2016 року скасовано, заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва залишено в силі.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду від 03 лютого 2014 року, ОСОБА_4 12 червня 2018 року подала апеляційну скаргу та одночасно порушила питання про поновлення строку на апеляційне оскарження цього судового рішення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2018 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 лютого 2014 року у цій справі.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржуване заочне рішення стосовно ОСОБА_4 не ухвалювалося, не зачіпає її законних прав та інтересів, а зважаючи на предмет позову та зміст ухваленого рішення, не несе для неї будь-яких несприятливих наслідків.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив їй у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою, оскільки оскаржуваним судовим рішенням були встановлені обставини, що не відповідають дійсності, зокрема, що 1/2 частина спірного житлового будинку на час розгляду справи належала ОСОБА_9 Вказане, на думку ОСОБА_4, є порушенням її права, як особи, яка не була залучена до участі у розгляді справи, оскільки вона є власником 1/2 частини будинку.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення (пункт 52 рішення).

За цих підстав Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 цього ж рішення).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99) та у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).

У справі, що переглядається, установлено, що 03 лютого 2014 року ухвалено рішення суду першої інстанції у цій справі.

ОСОБА_4 участі у розгляді цієї справи не брала.

12 червня 2018 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на вказане рішення.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України 2004 року учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Враховуючи вимоги вказаної вище процесуальної норми права, ОСОБА_4 слід було надати до апеляційного суду докази, що підтверджують наявність виключних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення після спливу одного року з дня складення його повного тексту, зокрема докази того, що суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Посилаючись на те, що суд ухвалив рішення про її права та обов'язки, ОСОБА_4 вказувала на те, що оскаржуваним рішенням було встановлено, що 1/2 частина спірного житлового будинку на час розгляду справи належала ОСОБА_9, що не відповідає дійсності, оскільки вона є власником 1/2 частини вказаного будинку на підставі договору дарування від 29 жовтня 2013 року, що на її думку, є порушенням її права, як особи, яка не була залучена до участі у розгляді справи.

Установлено, що з позовом про виселення відповідачів звернулись до суду позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яким належить по 1/12 частини спірного будинку кожному та як установлено судом, вони мають право на усунення перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки відповідачі вселились у спірне майно без відповідної правової підстави. При цьому суд не вирішував питання щодо порушення права власності інших співвласників будинку.

Зазначення судом першої інстанції про те, що ОСОБА_9, який є третьою особою у справі, належить 1/2 частина будинку, в силу вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року (частина четверта статті 82 ЦПК України) не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Оскільки ОСОБА_4 не брала участі у справі, ці обставини не є преюдиційними.

Установивши, що ОСОБА_4 не брала участі у справі, оскаржуване заочне рішення стосовно неї не ухвалювалося, а встановлені цим судовим рішенням обставини не є преюдиційними для ОСОБА_4, яка має право на звернення до суду із самостійним позовом про її право, а також зважаючи на предмет позову та зміст ухваленого рішення, яке не несе для ОСОБА_4 будь-яких несприятливих наслідків, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 лютого 2014 року у цій справі.

Судом апеляційної інстанції правильно застосовано положення частини другої статті 358 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваним судовим рішенням суд вирішив питання про її права, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування, тому наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про виселення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта