Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 357/4989/17

провадження № 61-4906св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2017 року у складі судді:

Бондаренко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Приходька К. П., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 10 березня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити йому для розвитку своєї діяльності гроші в розмірі 5 тис. доларів США та обіцяв їх повернути протягом 6 місяців, тобто до 10 вересня 2010 року.

У червні 2015 року відносно ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження за частиною першої статті 190 КК України, в ході досудового розслідування та в судовому засіданні останній визнав, що отримав від нього кошти та обіцяв їх повернути.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 03 лютого 2017 року обвинуваченого ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першої статті 190 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а цивільний позов залишено без розгляду та рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 135 тис. грн, що відповідає 5 тис. доларам США.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 20 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі

130 632 грн, що еквівалентно 5 тис. доларів США станом на 20 вересня

2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що вину ОСОБА_2 у завданні матеріальної шкоди ОСОБА_1 доведено ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2017 року про закриття кримінального провадження, тому ОСОБА_2 має відшкодувати позивачу матеріальну шкоду в зазначеному розмірі. Позивач звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності, дізнавшись про порушення свого права 02 червня 2015 року після реєстрації кримінального провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у завданні шкоди ОСОБА_1, тому правильним є висновок суду про покладення на винну особу обов'язку по її відшкодуванню. Суд першої інстанції правильно мотивував своє рішення щодо відсутності підстав для відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності, який заявлений позивачем у межах позовної давності з часу, коли йому стало відомо про порушення його прав.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2018 року,

ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 було відомо ще з 10 вересня 2010 року, тобто після спливу шестимісячного строку протягом якого ОСОБА_2 мав повернути йому

5 тис. доларів США. Кримінальне провадження було зареєстровано 02 червня

2015 року, із цивільним позовом в межах цього кримінального провадження ОСОБА_1 звернувся 02 червня 2015 року, тобто також поза межами встановленого законодавством трирічного строку позовної давності, як і з цим цивільним позовом. Суди необґрунтовано послались на доведення його вини в завданні шкоди ОСОБА_1 на підставі єдиного

доказу - ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 03 лютого 2017 року про звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 03 лютого 2017 року, яка набрала законної сили 04 квітня 2017 року, обвинуваченого ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першої статті 190 КК України, кримінальне провадження від 02 червня 2015 року в цій частині закрито в зв'язку з закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності в цій частині. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

В ухвалі зазначено, що відповідач ОСОБА_2 10 березня

2010 року взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 тис. доларів США, які обіцяв повернути протягом шести місяців, тобто до 10 вересня

2010 року, та не повернув їх в зв'язку зі скрутним матеріальним становищем. Під час розгляду справи в порядку кримінального провадження відповідач, як обвинувачений у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою

статті 190 КК України, вину по епізоду заволодіння шляхом шахрайства грошовими коштами потерпілого ОСОБА_1 визнав.

Згідно статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами

№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно із пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 посилався на те, що він 10 березня 2010 року взяв у борг у ОСОБА_1 5 тис. доларів США, які обіцяв повернути протягом шести місяців, тобто до 10 вересня 2010 року, які не зміг повернути у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем. Вважав, що строк позовної давності слід рахувати з 10 вересня 2010 року, з часу, коли ОСОБА_1 був обізнаний про порушення його права, тобто неповернення йому боргу у зазначений в його позові строк.

Судами не враховано, що відповідно до статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, ураховуючи норми статей 27, 31 ЦПК України 2004 року, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_1, 10 березня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити йому для розвитку своєї діяльності гроші в розмірі 5 тис. доларів США та обіцяв їх повернути протягом 6 місяців, тобто до 10 вересня 2010 року.

У порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року суди не перевірили доводів сторін, не з'ясували правову природу правовідносин, які виникли між сторонами, не перевірили доводів відповідача відповідно до поданої заяви про застосування позовної давності, не визначились з початком її перебігу, яка має обчислюватись з дати, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушене право, не навели мотивів про відхилення доводів ОСОБА_2 про те, що про порушення свого права ОСОБА_1 був обізнаний з часу неповернення йому боргу у зазначений у його позові строк.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже вирок, а не ухвала про звільнення від кримінальної відповідальності, як зазначено судами у рішеннях, є підставою звільнення від доказування, передбаченого статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Оскільки суди не визначились з характером спірних правовідносин та правовими нормами, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, то передчасними є висновки про обґрунтованість заявлених вимог та висновки судів про початок перебігу позовної давності без перевірки доводів, зазначених сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо, оскільки в силу наведених положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений процесуальних можливостей з'ясовувати дійсні обставини справи та оцінювати докази, які не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Ураховуючи викладене, ухвалюючи судові рішення, суди неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушеннями норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 20 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області

від 13 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта