Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 400/999/17-ц

провадження № 61-37410св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В. Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідач - приватне сільськогосподарське підприємство «Зарічне»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року у складі судді Жушмана О. М. та постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне» (далі - ПСП «Зарічне») про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що її батькові - ОСОБА_4, належав земельний пай, розташований на території Новостародубської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батько помер. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 грудня 2005 року вона 26 листопада 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 4,47 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зазначала, що після смерті батька вона отримувала від відповідача орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою, оскільки між відповідачем та її батьком існували певні домовленості, проте примірника договору оренди землі у неї не було, строк дії цього договору вона не знала.

Отримавши всі необхідні документи, що посвідчували її право власності на земельну ділянку, вона передала їх копії разом з копією паспорту відповідачу для підтвердження підстав отримання орендної плати.

Переукладати договір оренди відповідач їй не пропонував. У 2016 році вона дізналась про існування договору оренди землі, який було нібито укладено між нею та відповідачем 20 січня 2012 року строком на 10 років. Проте такий договір оренди землі вона не підписувала, оскільки підпис в договорі їй не належить.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_5 просила суд визнати недійсним договір оренди землі від 20 січня 2012 року, який зареєстровано 10 серпня 2012 року у відділі Держкомзему у Петрівському районі Кіровоградської області за № 01614, а також зобов'язати відповідача повернути їй земельну ділянку.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 20 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ПСП «Зарічне», який зареєстровано 10 серпня 2012 року у відділі Держкомзему у Петрівському районі Кіровоградської області за № 1614. Зобов'язано ПСП «Зарічне» повернути земельну ділянку, площею 4,47 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Новостародубської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1, її власнику - ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, що вона не підписувала спірний договір оренди земельної ділянки з відповідачем, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 листопада 2017 року № 269. Тобто відповідач безпідставно та самовільно використовував земельну ділянку позивача, якадізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди землі, лише у 2016 році, так як спірний договір оренди землі вона не підписувала, і з цього моменту починається перебіг строку позовної давності (частина перша статті 261 ЦК України). Тому підстав для застосування позовної давності, про що заявлено відповідачем, немає.

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПСП «Зарічне» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в силу статей 203, 215 ЦК України спірний договір оренди землі є недійсним, оскільки були відсутніми воля та волевиявлення позивачки на укладення такого договору, а його укладення від імені позивача невстановленою особою суперечить вимогам закону. Відповідачем не доведено, що він здійснював виплати позивачу орендної плати саме за договором оренди землі від 20 січня 2012 року. Позивач правомірно розраховувала на добросовісність та розумність у відносинах з відповідачем та не мала підстав сумніватися у правовому стані своєї земельної ділянки і перевіряти правомірність реєстрації права відповідача на користування земельною ділянкою. Отже, вона не знала і не могла довідатися про порушення свого права до моменту отримання нею оригіналу спірного договору оренди землі, оскільки проведеною судово-почеркознавчою експертизою підтверджено, що договір оренди землі від 20 січня 2012 року підписано не самою ОСОБА_3, а іншою особою. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач отримала примірник договору оренди землі після його реєстрації у серпні 2012 року. Відтак, підстав для застосування позовної давності, про яку заявив відповідач, немає.

У червні 2018 року ПСП «Зарічне»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що екземпляр спірного договору оренди вона отримала тільки у 2016 році. З моменту державної реєстрації договору в серпні 2012 року позивач вчиняла дії, спрямовані на фактичне виконання спірного правочину: регулярно отримувала орендну плату, не заперечувала проти використання ПСП «Зарічне» належної їй земельної ділянки. Тому вважало безпідставним висновок судів про те, що позивач не знала та не могла довідатись про порушення своїх законних прав та інтересів, правомірно вважаючи, що земельна ділянка використовується відповідачем на підставі договору оренди, укладеного з її покійним батьком.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що батькові ОСОБА_3 - ОСОБА_4, належав земельний пай, розташований на території Новостародубської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на зазначену вище земельну ділянку.

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 грудня 2005 року ОСОБА_3 26 листопада 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 4,47 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Новостародубської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що у 2016 році вона дізналась про існування договору оренди землі, який було нібито укладено між нею та відповідачем 20 січня 2012 року строком на 10 років. Зазначала, що вона такий договір оренди землі не підписувала, підпис в договорі їй не належить.

Спірні правовідносини урегульовані нормами як цивільного, так і земельного законодавства.

За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі ? це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі» вказано, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.

У частині першій статті 236 ЦК України зазначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Момент укладення договору визначено у частині перші статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вона дізналась про укладений 20 січня 2012 року між нею та ПСП «Зарічне» договір оренди земельної ділянки, отриманої нею у спадщину, тільки у 2016 році, коли отримала примірник договору оренди землі, який вона не підписувала.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 листопада 2017 року № 269 підпис в договорі оренди землі від 20 січня 2012 року, укладеному між ОСОБА_3 та ПСП «Зарічне» зареєстрований 10 серпня 2012 року у відділі Держкомзему у Петрівському районі Кіровоградської області за № 01614, в графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ», виконаний не самою ОСОБА_3, а іншою особою (а. с. 70-79).

Отже, судами встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою, що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 листопада 2017 року № 269. Таким чином спірний договір було укладено без волевиявлення ОСОБА_3, а тому суди дійшли правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Встановлено, що у вересні 2017 року ПСП «Зарічне» до суду першої інстанції заявлено про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності для звернення до суду (а.с. 35-37).

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановивши, що про укладення оспорюваного правочину позивачка дізналася лише у 2016 році, суди дійшли правильного висновку про те, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України саме з цього моменту починається перебіг строку позовної давності. Оскільки позивач звернулася з позовом до суду у серпні 2017 року, то позов пред'явлено в межах строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримувала плату за користування землею і могла знати про укладення спірного договору оренди землі, є безпідставним, оскільки позивач спірний договір оренди не підписувала, а, відтак, і не могла знати про його укладання у 2012 році. Крім того, відповідачем не доведено, що виплати орендної плати позивачу здійснювалися саме за договором оренди від 20 січня 2012 року.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18), та Верховного Суду України, висловленій у постанові від 22 квітня 2015 року №6-48цс15, які були ухвалені за результатами розгляду справ з подібними фактичними та юридичними обставинами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне» залишити без задоволення.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк