ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 466/9291/14-ц

провадження № 61-1954зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, постановленої колегією у складі суддів: Червинської М. Є., Завгородньої І. М., Коротуна В. М., Писаної Т. О., Попович О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулось з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 170 940 доларів США зі сплатою 14,59% річних з кінцевим терміном повернення 22 серпня 2015 року.

Того ж дня між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 зобов'язання не виконувала, у зв'язку з чим станом на 22 червня 2015 року виникла заборгованість в сумі 283 148 доларів США.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з боржника і поручителя заборгованість за вказаним кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 4 листопада 2015 року, ухваленим у складі судді Глинської Д. Б., позов задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 283 148 доларів США та 8 272,62 доларів США штрафу за порушення умов кредитного договору.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконувала умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, що є підставою для стягнення з боржника і поручителя солідарно заборгованості за кредитним договором.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2016 року, ухваленим колегією у складі суддів Савуляка Р. В., Бермеса І. В. і ОСОБА_6, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 4 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором, яка складається з 165 452,44 доларів США заборгованості за кредитом, 117 696,02 доларів США заборгованості за процентами та 78 856,72 грн штрафу.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, встановивши, що банк звернувся з позовом до поручителя поза межами строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості з поручителя і наявність правових для стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 264 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема, статей 256, 257 ЦК України.

Для прикладу неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року у справі № 758/11215/15-ц, від 31 травня 2017 року у справі № 347/2324/15-ц, від 24 травня 2017 року у справі № 359/2327/15-ц, від 1 лютого 2017 року у справі № 201/14540/15-ц, від 11 червня 2014 року у справі № 6-12404св14.

Прикладами висновків, яким не відповідає ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, заявник вказує висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 8 листопада 2016 року № 6-2891цс16, від 9 листопада 2016 року № 6-2170цс16, від 9 листопада 2016 року № 6-1457цс16, від 27 січня 2016 року № 6-990цс15 та від 9 листопада 2016 року № 755/17150/14-ц.

Ухвалою судді Верховного Суду від 29 січня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано з Шевченківського районного суду м. Львова матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 15 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п?яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах, зокрема, є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що

22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 В отримала кредит в сумі 170 940 доларів США зі сплатою 14,59% річних з кінцевим терміном повернення 22 серпня 2015 року.

Того ж дня між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору поруки позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

14 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої за умови виконання позичальником умов кредитного договору, останньому протягом 6 місяців, тобто з 1 листопада 2010 року по 12 квітня 2010 року, надається відстрочка сплати частини необхідного платежу, розмір якого визначається в додатку (графіку) до цього договору.

16 вересня 2011 року банк направив ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, включаючи нараховану пеню та штраф, у семиденний строк.

Того ж дня банк направив ОСОБА_5 вимогу, у якій вимагав повернути кредит у повному розмірі, проценти за користування кредитом, сплатити нараховану пеню, штраф та інші платежі протягом трьох банківських днів з моменту отримання даного повідомлення.

19 грудня 2014 року банком повторно направлено вимогу боржнику про погашення заборгованості, однак така вимога не виконана у добровільному порядку, і, як наслідок, банк 24 грудня 2014 року звернувся з позовом про стягнення кредитної заборгованості.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором станом на 22 червня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 283 148 доларів США та 1 199,889 грн з яких: заборгованість за кредитом (у тому числі прострочена) - 165 452,44 доларів США, заборгованість зі сплати процентів (в тому числі прострочена) - 117 696,02 доларів США, пеня за прострочення - 47 186,82 доларів США, що еквівалентно 1 020 907,05 грн, штраф за порушення умов кредитного договору - 8272,62 доларів США, що еквівалентно 178 981,72 грн.

Також апеляційним судом встановлено, що після зміни строку основного зобов'язання боржник 19 лютого 2013 року подала до банку заяву про продаж предмета іпотеки у зв'язку з фінансовими труднощами і неможливістю виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, тобто вчинила дії, що свідчать про визнання нею боргу та обов'язку його погашення, а відтак з 19 лютого 2013 року перебіг позовної давності почався заново.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення поруки (частина четверта статті 559 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Скасовуючи рішення суд першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 умови кредитного договору не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість; встановивши, що ОСОБА_4 вчинила дії, які свідчили про визнання нею боргу, дійшов висновку про переривання перебігу позовної давності, у зв'язку з чим його перебіг почався заново, та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь банку заборгованості за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, апеляційний суд встановив, що у 2011 році банк направив вимогу поручителю про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, а з позовом до поручителя - 26 грудня 2014 року, тобто за межами строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а відтак порука припинена, тому відсутні правові підстави для стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року у справі № 758/11215/15-ц, наданій заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, міститься висновок про те, що ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за договором позики, суди дійшли висновку, що, незважаючи на визначення строку повернення позики до 1 квітня 2010 року, відповідач 6 серпня 2015 року частково сплатив суму боргу і таким чином визнав свій борг перед позивачем, тому дійшли висновку про переривання перебігу позовної давності і наявність правових підстав для стягнення боргу. Проте судами залишено поза увагою, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

В ухвалі від 31 травня 2017 року у справі № 347/2324/15-ц Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до апеляційної інстанції, оскільки суд не встановив, якими належними і допустимими доказами підтверджуються обставини внесення особою коштів на оплату зобов?язань за кредитом, дату вчинення цих дій, не дослідив, яка частина боргу (поточний борг, заборгованість за конкретний платіжний період) визнається боржником вчиненням платежів за кредитом.

В ухвалі від 10 вересня 2014 року у справі № 6-3799св14 Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що зміни умов кредитних договорів в частині підвищення відсоткової ставки, про що не був повідомлений поручитель, призвели до збільшення обсягу його відповідальності, що в силу положень частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

В ухвалі від 24 травня 2017 року у справі № 359/2327/15-ц якою суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд, вказуючи на невстановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не перевірив доводів позивача щодо переривання строку позовної давності.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 1 лютого 2017 року у справі № 201/14540/15-ц скасував рішення судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки, ухвалюючи судові рішення про стягнення боргу за договором позики, суди не встановили, які саме дії свідчать про переривання перебігу позовної давності, та залишили поза увагою, що такі дії повинні бути вчиненні особою в межах строку позовної давності.

В ухвалі від 11 червня 2014 року у справі № 6-12404св14 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до апеляційної інстанції, вказував на те, що висновок про те, що звіт колишнього директора на зборах акціонерів не може вказувати на вчинення ним дій, які свідчать про визнання боргу, належним чином суд не обґрунтовував.

Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коди суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог і встановлених судом фактичних обставин, дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих рішень.

Зміст правовідносин у різних рішеннях суду касаційної інстанції з метою з?ясування їх подібності визначається обставинами кожної справи, встановленими судами, перевірку правильності встановлення яких Верховний Суд не здійснює.

У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16, на яку здійснює посилання заявник в обґрунтування невідповідності судового рішення правовому висновку, що у ній викладений, суди виходили з того, що перебіг позовної давності за кредитним договором переривався сплатою особою грошової суми на погашення заборгованості. Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд України виходив з підстав допущення судами порушень процесуальних норм, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи, невстановлення судами чи було волевиявлення боржника на погашення такого боргу, чи знав боржник про таке погашення та чи схвалив такі дії.

У постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16 Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на те, що судами не встановлено призначення здійсненого заявником платежу та зобов'язання, на виконання якого його здійснено, чи стосується цей платіж боргу в цілому, сплати процентів за користування грошовими коштами чи погашення окремої частини боргу.

Верховний Суд України у постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 скасував судові рішення попередніх інстанцій у частині вирішення позовних вимог про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав допущення судами у цій частині порушень процесуальних норм, які унеможливили встановлення фактичних обставин щодо переривання позовної давності, які мають значення для вирішення справи.

У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 міститься висновок, що, пред'явивши вимогу до боржника і поручителя про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за його користування та пені, кредитор змінив строк виконання зобов'язання, тому змінився і початок перебігу строку звернення до суду. Установивши, що кредитор звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором як до боржника, так і до поручителя з пропуском цього строку, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, у справах № 6-2891цс16, № 6-2170цс16, № 6-1457цс16, № 6-990цс15 та у справі, що переглядається, встановлені різні фактичні обставини, що свідчить про безпідставність посилань заявника на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції у цій справі висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у наданих заявником ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, постановах Верховного Суду України та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, про перегляд якої просить заявник, встановлені різні фактичні обставини.

За змістом статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

З огляду на зазначене судові рішення, на які посилається заявник, не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, тому обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року Верховний Суд відмовляє.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, статтею 360-5 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик