Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 199/66/15-ц

провадження № 61-7733св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року у складі судді Подорець О. Б. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 1985 року по 26 листопада 2014 року. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після реєстрації шлюбу сторони почали проживати в домоволодінні АДРЕСА_1, який відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 серпня 1994 року, належав ОСОБА_7 (мати відповідача) та відповідачу у рівних частина.

Відповідно до договору дарування від 06 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ЯворськоюЛ. А., ОСОБА_7 подарувала ? частини зазначеного домоволодіння онуку ОСОБА_6

З метою поліпшення житлових умов сторони за спільні кошти здійснили реконструкцію та суттєве покращення домоволодіння АДРЕСА_1, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилася з 51,7 кв. м до 177,3 кв. м.

Також за період шлюбу за спільні грошові кошти сторони придбали автотранспортні засоби, а саме: автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, зареєстрований 27 травня 2003 року в органах МРЕВ державний номерний знак НОМЕР_2, та автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, придбаний у 2012 році на ім'я відповідача.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просила визнати ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 та автотранспортні засоби VolkswagenTransporter, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, та Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5; здійснити поділ вказаного майна шляхом визначення ідеальної частки ОСОБА_4 у домоволодінні АДРЕСА_1 в розмірі ? частини домоволодіння за рахунок зменшення частки ОСОБА_5 у вказаному домоволодінні до ? частини, та визнати право власності на частку; здійснити поділ спільного рухомого майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на автотранспортний засіб VolkswagenTransporter 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, а Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 залишити у власності ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 різницю вартості автомобілів, які перебувають у спільній власності подружжя у розмірі 160 607,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано право власності на ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

Визнано право власності на ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_5

Визнано право власності на ? частини автомобіля Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 за ОСОБА_4

Визнано право власності на ? частини автомобіля Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 за ОСОБА_5

Визнано право власності на ? частини автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_4

Визнано право власності на ? частини автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_5

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу між ними в рівних частинах, при цьому задовольняючи позовні вимоги в частині визнання права власності на ? частини за кожним із подружжя на спірне домоволодіння, суд виходив із того, що ? частина цього домоволодіння, яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, істотно збільшилася під час спільного проживання сторін у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що висновки суду відповідають обставинам справи та зроблені відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_5 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження збільшення вартості спірного домоволодіння, а також наявність спільних трудових чи грошових затрат обох із подружжя або одного з них, що зумовило таке істотне збільшення вартості майна. Суди не врахували, що об'єкти нерухомості, які є предметом спору належним чином не оформлені, право власності на них не зареєстровано у встановленому законом порядку, а отже прибудови, споруди, перебудова житлового будинку та домоволодіння в цілому є самовільно спорудженими, а тому у сторін не виникло щодо них прав і обов'язків власника. Крім того, визнаючи автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 спільним майном подружжя, суди не врахували, що останній був придбаний за особисті кошти ОСОБА_5 через два роки після припинення шлюбних відносин з позивачем.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року зазначену касаційну скаргу передано до Верховного Суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та роз'яснено право подати відзив на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 1985 року по 26 листопада 2014 року. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після реєстрації шлюбу сторони почали проживати в домоволодінні АДРЕСА_1, який відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 серпня 1994 року, належав ОСОБА_7 (мати відповідача) та відповідачу у рівних частина.

Відповідно до договору дарування від 06 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ЯворськоюЛ. А., ОСОБА_7 подарувала належну їй ? частини зазначеного домоволодіння онуку ОСОБА_6

З метою поліпшення житлових умов подружжя за спільні кошти здійснили реконструкцію та суттєве покращення домоволодіння АДРЕСА_1, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилася з 51,7 кв. м до 177,3 кв. м.

Всі прибудови та реконструкції будинку зроблені відповідно до чинного на той час законодавства, що підтверджується рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 17 квітня 1998 року № 160/8 «Про надання дозволу на здійснення прибудови двох житлових кімнат, ванни, веранди до житлового будинку», рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 17 липня 1998 року № 301/6 «Про надання дозволу здійснити надбудову мансарди», рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 17 вересня 2004 року № 275/19 «Про надання дозволу на будівництва гаражу за адресою домоволодіння, рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 18 вересня 1998 року № 374/6 «Про оформлення права власності на жилу прибудову та про затвердження акта прийому жилої прибудови», а також свідоцтвами про право власності на ? частини вказаного домоволодіння, виданих 18 вересня 1998 року.

Також у період шлюбу за спільні грошові кошти сторони придбали автотранспортні засоби, а саме: автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, зареєстрований 27 травня 2003 року в органах МРЕВ державний номерний знак НОМЕР_2, та автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, придбаний у 2012 році на ім'я відповідача.

Так, згідно зі статтею 25 КпШС України (яка діяла на час виникнення правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

За правилами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Сторони не домовилися про порядок поділу спірного майна, не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації одним із них та не внесли попередньо відповідну грошову компенсацію на депозитний рахунок суду, а автомобілі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди на підставі наданих сторонами доказах дійшли правильного висновку про визнання спірного майна спільним майном подружжя, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, на надав доказів на їхнє спростування.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження збільшення вартості спірного домоволодіння, а також наявність спільних трудових чи грошових затрат обох із подружжя або одного з них, що зумовило таке істотне збільшення вартості майна, а також, що суди не врахували, що об'єкти нерухомості, які є предметом спору належним чином не оформлені, право власності на них не зареєстровано у встановленому законом порядку, а отже, прибудови, споруди, перебудова житлового будинку та домоволодіння в цілому є самовільно спорудженими, а тому у сторін не виникло щодо них прав і обов'язків власника, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, яким суди надали належну оцінку при ухваленні оскаржуваних рішень.

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик