АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1914/18Головуючий у 1-й інстанції Кондрацька Н.М. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

судді-доповідача Фетісової Т.Л.

суддів Гончар Н.І., Пономаренка В.В.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (скаржник) - Концерн «Техвоєнсервіс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 04.10.2018 (ухвалене о 17 год. 23 хв. у залі судових засідань Придніпровського районного суду, повний текст складено 19.10.2018, суддя в суді першої інстанції - Кондрацька Н.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Концерну «Техвоєнсервіс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, боргу із заробітної плати, компенсації за затримку у її виплаті, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 20.04.2018 звернулася до суду з позовом, яким, з урахуванням послідуючого уточнення (останнє 27.07.2018), просила визнати незаконними формулювання причин звільнення, зазначене в наказі №33-к від 22.03.2018 - за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України; зобов'язати відповідача внести відповідні зміни у трудову книжку позивача щодо формулювання причин звільнення, а саме: «звільнення з роботи за угодою сторін» на «звільнена за власним бажанням в зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору»; стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в сумі 34 500,00 грн., заборгованість із заробітної плати в сумі 30 414,72 грн., компенсацію частини заробітку відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати та компенсацію, передбачену ст. 117 КЗпП України, за період затримки виплати розрахункових коштів з 22.03.2018 по день винесення судом рішення, з розрахунку середньомісячного заробітку 11500,00 грн.; рішення допустити до негайного виконання.

В обґрунтування вказала на те, що вона з 25.06.2005 по 22.03.2018 працювала в ДП МОУ «ЧАРЗ», яке в подальшому було реорганізоване в Філію Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод». У зв'язку з тим, що відповідач почав допускати істотне порушення строків виплати заробітної плати, позивач була змушена розірвати з ним трудові відносини і 20.03.2018 звернулася до роботодавця із заявою про звільнення із займаної посади в зв'язку з порушенням умов трудового договору, а саме невиплатою заробітної плати з серпня 2017 року (ч. 3 ст. 38 КЗпП України).

Наказом №33-к від 22.03.2018 її звільнення було оформлене за угодою сторін відповідно до п 1 ст. 36 КЗпП України. З цим наказом позивач була ознайомлена і повідомила відповідача про незгоду з таким формулюванням причин її звільнення.

В зв'язку з цим позивач змушена вирішувати питання зміни формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, у розмірі трьохмісячного середнього заробітку. Крім того вказує, що в порушення ст. ст. 47, 116 КЗпП України відповідач у день її звільнення не надав письмового підтвердження нарахованих до виплати сум та до цього часу остаточно не здійснив з нею повного розрахунку. Відповідач має перед позивачем заборгованість із заробітної плати в сумі 30414,26 грн., в тому числі оплату лікарняних в сумі 2 521,37 грн., та компенсацію за невикористану відпустку.

Згідно положень ст. 117 КЗпП України вказані обставини свідчать про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 04.10.2018 позовні вимоги у справі задоволено частково та визнано незаконним формулювання причин звільнення ОСОБА_3, зазначене в наказі Філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаського автомобільного ремонтного заводу» №33-к від 22.03.2018 «за угодою сторін ст. 36 п. 1 КЗпПУ». Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_3 у вказаному наказі «за угодою сторін ст. 36 п.1 КЗпПУ» на «звільнена за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Зобов'язано уповноважених осіб відповідача внести зміни до трудової книжки ОСОБА_3, а саме у розділі «Відомості про роботу» Запис №17 від 22.03.2018 «Звільнена за угодою сторін ст.36 п.1 КЗпП України - вважати недійсним» та внести новий запис «Звільнена за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю ч.3 ст.38 КЗпП України». Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу в сумі 34500,00 грн., заборгованість із заробітної плати та розрахункових при звільненні в сумі 30414,72 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 73 477,90 грн.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

В решті позовних вимог вирішено відмовити.

Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць.

Вирішуючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача перед позивачем, як працівником, виникла заборгованість по заробітній платі, у зв'язку з чим було подано заяву про звільнення з підстав порушення роботодавцем вимог трудового законодавства, однак роботодавець протиправно звільнив працівника за угодою сторін.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 08.11.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним формулювання причин звільнення, зміну формулювання причин звільнення, зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та у вказаній частині залишити позов без розгляду. В обґрунтування вказано на те, що позивач не сплатила судовий збір по своїм позовним вимогам, отже їх належить залишити без розгляду. Позивач 07.03.2018 подала відповідачу заяву про її звільнення за угодою сторін 21.03.2018, 20.03.2018 позивач подала іншу заяву про відкликання заяви від 07.03.2018 та про її звільнення 22.03.2018 у зв'язку з істотним порушенням роботодавцем умов трудового договору. Однак відразу після реєстрації заяви від 20.03.2018, позивач забрала її оригінал в канцелярії роботодавця, отже підстав для звільнення позивача з формулюванням причин звільнення, яке вона просила у заяві від 20.03.2018, у роботодавця не було.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила суд відхилити доводи апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_3 з 25.06.2005 працювала в ДП МОУ «ЧАРЗ», яке в подальшому реорганізоване в Філію Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на різних посадах.

20.03.2018 ОСОБА_3 звернулася до адміністрації роботодавця із заявою, якою свою заяву від 07.03.2018 про її звільнення із займаної посади за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України відкликала та просила звільнити її із займаної посади в зв'язку з істотним порушенням умов трудового договору, а саме: невиплата заробітної плати з серпня 2017 року по лютий 2018 року, та за поточний місяць - березень 2018 року. Також просила здійснити остаточний розрахунок в день її звільнення, а саме 22.03.2018.

Підстава звільнення, яку зазначає позивач, передбачена ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Вказану вище заяву зареєстровано відповідачем у день її подання - 20.03.2018 за вхідним №2.

Згідно наказу №33-к від 22.03.2018 звільнення позивача було оформлене за угодою сторін відповідно до п 1 ст. 36 КЗпП України. З даним наказом ОСОБА_3 була ознайомлена і повідомила відповідача про незгоду з формулюванням причин звільнення, зазначеним в наказі, що підтверджується його копією із відповідним записом.

Правовідносини сторін, які виникли на підставі вказаних фактичних обставин, мають наступне правове регулювання.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на працю включає в себе можливість заробляти на життя працею, тобто одержувати винагороду за виконувану роботу.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, зокрема, КЗпП України та ЗУ «Про оплату праці».

Частиною 3 статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Главою VІІ КЗпП України регламентовано питання оплати праці. Статтею 94 КЗпП України та ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» закріплено обов'язок роботодавця та кореспондуюче йому право працівника на оплату виконаної останнім роботи.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч.1 ст.115 КЗпП України).

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи факт наявної заборгованості перед позивачем щодо виплати їй відповідачем заробітної плати на момент подання нею 20.03.2018 заяви про звільнення у зв'язку з порушенням роботодавцем вимог трудового законодавства, що скаржник не оспорює, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача мало відбутися на підставі вимог ч.3 ст.38 КЗпП України, а не як помилково вказав відповідач, згідно п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).

При цьому апеляційні доводи про те, що позивач вчинила дії по відкликанню своєї заяві від 20.03.2018 про звільнення, забравши її оригінал, апеляційний суд оцінює критично, адже вказана заява була зареєстрована підприємством-відповідачем, яке знало про її зміст, в журналі вхідної кореспонденції відповідача міститься запис про реєстрацію вказаної заяви, при цьому відповідачем не надано суду жодних актів про вилучення позивачкою оригіналу даної заяви чи результатів службового розслідування з приводу відсутності на підприємстві оригіналу зареєстрованої належним чином заяви їх працівника про звільнення.

Більш того, доводи роботодавця щодо відкликання позивачкою своєї заяви щодо звільнення з підстав, визначених ч.3 ст.38 КЗпП України не узгоджуються з її письмовою незгодою з винесеним відповідачем наказом про звільнення за ст.36 КЗпП України та наступними активними діями щодо захисту своїх прав та законних інтересів в суді, де вона наполягала на своїх вимогах про звільнення саме з вказаних нею у заяві підстав та не відмовлялася від позову, що поза всяким розумним сумнівом свідчить про її волевиявлення щодо звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Проаналізувавши усі наявні докази по справі, заслухавши пояснення апелянта, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач жодних дій по відкликанню цієї заяви не вчиняла, отже роботодавець був зобов'язаний прийняти рішення саме по цій заяві працівника.

У зв'язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним формулювання причин звільнення, зміну формулювання причин звільнення та зобов'язання внести зміни до трудової книжки позивача є обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення про що вірно вказав суд першої інстанції.

Далі, ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як передбачено ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Також ст.44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

З цих підстав апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги, суми яких судом першої інстанції вірно визначено згідно наведених вище норм КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, що скаржником по суті і не оспорюються.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що позивач не сплатила судовий збір по своїм позовним вимогам, отже їх належить залишити без розгляду, адже у позовній заяві зі зміненими позовними вимогами від 16.05.2018 позивач послалася на п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», яким передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, з чим суд першої інстанції погодився в ухвалі від 17.05.2018 про відкриття провадження, забезпечивши особі доступ до правосуддя, передбачений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, суд не залишав позовну заяву без руху та вимагав позивачку усунути вказані недоліки щодо сплати судового збору, невиконання яких і є підставою для залишення позову без розгляду.

Крім того, ст. 141 ЦПК України передбачено право суду вирішити питання розподілу витрат по сплаті, зокрема, судового збору, при винесенні рішення по суті позовних вимог у цивільній справі, враховуючи у тому числі їх несплату при зверненні з позовом до суду, а п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України - право суду ухвалити додаткове рішення про розподіл судових витрат.

Отже суд був вправі вирішити відповідні позовні вимоги по суті, при цьому визначивши у рішенні суду пропорційно до розміру задоволених ним позовних вимог, яким саме чином слід розподілити судові витрати між сторонами у справі, а не залишати позовну заяву без розгляду, про що вказує скаржник.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 04.10.2018 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 04.10.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Концерну «Техвоєнсервіс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, боргу із заробітної плати, компенсації за затримку у її виплаті - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 19.12. 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді