Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.11.2018 Справа №607/15131/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

Головуючого судді Дзюбича В.Л.

за участю секретаря Зубко О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»(надалі-ПАТ «Дельта Банк») 31.08.2015 року звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1901/0908/88-240, укладеним 05.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами загальною площею 233,6 кв.м., житловою площею 70,6 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Великоберезовецькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області 20.08.2008 року на підставі рішення виконкому селищної ради від 27.05.2008 року №61 та зареєстрованого за №24412327 шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №1901/0908/88-240за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24000 доларів США зі сплатою 12,5% річних на строк до 05.09.2018 року. З метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань за вказаним договором 05.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель), ОСОБА_3 (Іпотекодавцем) та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, як майновими поручителями останнього, був укладений іпотечний договір, згідно якого іпотекодавець надав банку в іпотеку житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами загальною площею 233,6 кв.м., житловою площею 70,6 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.25.05.2012 року АТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» свої права вимоги до відповідача за кредитним договором та договором іпотеки, уклавши договір купівлі-продажу прав вимоги. У зв»язку із тим, що ОСОБА_3 належним чином не виконує своїх зобов»язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 28.07.2015 року становить 215486,02 грн., з яких: 195028,77 грн.-заборгованість за кредитом; 20457,25 грн.- заборгованість за відсотками. На письмові вимоги банку усунути порушення, відповідач належним чином не відреагував, заборгованість за кредитом не погасив. Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі, позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі(набуття) предмету іпотеки у власність у порядку визначеному ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до роз»яснень, викладених у п.39 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 30.04.2012 року не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. Із врахуванням наведеного просить позов задовольнити та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на належний відповідачам житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.04.2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та визнання права власності в рахунок погашення кредитної заборгованості відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.04.2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.04.2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідачі подали відзив на позов. У задоволенні позовних вимог просять відмовити. Вказали, що за змістом статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено статтями 335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів. Стаття 392 ЦК України не породжує, а лише підтверджує наявне в особи право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випаду, якщо право власності не визнається, заперечується або оспорюється, а також у разі втрати документа, що посвідчує право власності. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий-на підставі рішення суду та два позасудових-на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту з договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотеко держателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Представник позивача подала відповідь на відзив. Вказала, що вимоги банку є обґрунтованими та законними. Пунктом 10.3 Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, а п.12 Іпотечного договору встановлено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності, при цьому у п.12.1 зазначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 роз»яснено, що з урахуванням положень ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у прозваній заяві. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Аналогічний висновок щодо застосування ст.33 Закону України «Про іпотеку» міститься у постанові Верховного Суду України від 09.09.2014 року. Сторони підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили і передбачили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності за рішенням суду. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, у тому у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватись, а створені обов»язки підлягають виконанню. Оскільки сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови в тому числі вирішити питання щодо позасудового врегулювання спору і передбачили можливість звернення іпотеко держателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки вимоги банку є правомірними.

Відповідач ОСОБА_3 подав заперечення на відповідь на відзив. У задоволенні позову просить відмовити, виходячи із правової позиції, що викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №760/14438/15-ц, за змістом якої передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Відповідно до вимог статей 328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Представник позивача ПАТ «Дельта Банк» Іванюк Т.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В останнє судове засідання не з»явилась та подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, з мотивів, викладених у відзиві на позов, посилаючись на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є виключно позасудовим способом врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. В останнє судове засідання не з»явився та подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судове засідання не з»явилися, подали клопотання про розгляд справи у їхній відсутності. Позов не визнають та просять у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом, 05.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (Кредитор) та ОСОБА_3.(Позичальник) був укладений кредитний договір 1901/0908/88-240, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24000 доларів США зі сплатою 12,5% річних на строк до 05.09.2018 року, а ОСОБА_3 зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбаченні договором.

Згідно пунктів 1.2, 1.4 кредитного договору кредит надається Банком у готівковій форм через касу Банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з урахуванням вартості і ліквідності майна, що передається Позичальником в іпотеку Банку на споживчі цілі.

У відповідності до п.2.1 кредитного договору забезпечення виконання зобов»язань Позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені, відшкодування збитків у зв»язку із порушенням умов даного договору та інших витрат Банку виступає іпотека об»єкта нерухомості, а саме: домоволодіння загальною площею 233,6 квм., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено, що при непогашення заборгованості перед Банком у строки, передбачені цим договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави та /або звернутися до суду.

Згідно п.3.9 договору при порушенні умов договору та/або у випадках, в яких чинним законодавством України(в тому числі у випадках, передбачених Законом України» Про іпотеку») передбачено право дострокової вимоги виконання зобов»язань, забезпечених іпотекою, та/або якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені п.3.1 договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів.

Відповідно до умов п.6.1.3 договору Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, відповідно до чинного законодавства України та умов іпотечного договору у випадку порушення Позичальником своїх зобов»язань за кредитним договором.

З метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, 05.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачами був укладений Іпотечний договір згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, як майнові поручителі, передали в іпотеку Банку житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами загальною площею 233,6 кв.м., житловою площею 70,6 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям по 1/5 частині на праві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Великоберезовецькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області 20.08.2008 року на підставі рішення виконкому селищної ради від 27.05.2008 року №61, зареєстрованого за №24412327.

У відповідності до п.11 Іпотечного договору Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково. При настанні умов, передбачених у даному пункті договору, Іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та зобов'язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо потягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Пунктами 12-12.3 Іпотечного договору визначено, що за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене у п.12.3.1 та 12.3.2 договору.

Згідно п. 12.3.1 Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимоги іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в пункті 12.3 Договору, договір про задоволення вимоги іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартість, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта.

Якщо фактичний розмір заборгованості позичальника за основним зобов'язанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавців протягом 60 робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки.

Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що права іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавців.

Як вбачається із матеріалів справи, ВАТ «Сведбанк» у повному обсязі виконало свої зобов»язання за кредитним договором №1901/0908/88-240, укладеним 05.09.2008 року та надало відповаівдачу кредит у розмірі 24000 доларів США, що підтверджується копією заяви ОСОБА_3 на видачу готівки від 05.09.2008року.

Відповідно до Статуту ПАТ «Сведбанк» від 14.09.2011 року, рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року ВАТ «Сведбанк» змінило своє найменування на ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступило правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «ТАС-Комерцбанк».

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» усі права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до позичальників (поручителів, заставо(іпотеко)давців), у тому числі до відповідача (іпотекодавця) ОСОБА_3 за кредитним договором №1901/0908/88-240 від 05.09.2008 року.

27.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» за вих.. №31.4-08/9836/15 направило на адресу ОСОБА_3 повідомлення про відступлення права вимоги в якому інформувало відповідача про заміну первісного кредитора та іпотекодержателя ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк» за укладеним ним кредитним договором №1901/0908/88-240 від 05.09.2008 року.

Як свідчать додані представником позивача розрахунок суми заборгованості та виписки по особовому рахунку, позичальник ОСОБА_3 частково виконував умови кредитного договору в частині сплати кредитних платежів і сплачував їх на рахунок ПАТ «Дельта Банк», однак з червня 2014 року припинив вносити платежі по кредиту.

Згідно довідки ПАТ «Дельта Банк» станом на 28.07.2015 року у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором №1901/0908/88-240 від 05.09.2008 року у сумі 9767,17 доларів США, що в еквівалентні становить 215486,02 грн., з яких:8839,92 доларів США, що еквівалентно 195028,77грн.-заборгованість за тілом кредиту; 927,25 доларів США, що еквівалентно 20457,25 грн.-заборгованість за відсотками.

27.08.2015 року позивач за вих.. №31.4-08/9836/15 направив на адресу ОСОБА_3 лист-вимогу, в якому повідомив відповідача про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором №1901/0908/88-240 від 05.09.2008 рокув сумі 2084,30 доларів США та необхідність її погашення. Одночасно банк повідомив, що в разі незадоволення вказаної вимоги звернеться до суду із вимогою про звернення стягнення на іпотечне майно на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28.07.2015 року становить 9767,17 доларів США.

Згідно долученого до матеріалів справи копії висновку про вартість об'єкту оцінки, здійсненому ТОВ «Експертна компанія «ПРОФЕСІОНАЛ», вартість житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 233,6 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 становить 1312042,00 грн.

В ході розгляду справи позивачем ПАТ «Дельта Банк» підтверджено належними і допустимими доказами факт укладення ОСОБА_3 М.П.05.09.2008 року кредитного договору №1901/0908/88-240 та отримання кредитних коштів в сумі 24000 доларів США. Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 неналежним чином виконував свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, у зв'язку з чим у ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16 можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Зі змісту положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, вбачається висновок про те, що законодавцем визначено три способи захисту забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту- на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у своєму висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, що викладений у постанові від 21.03.2018 року у справі № 760/14438/15-ц підтримала вищезазначену позицію Верховного Суду України та зазначила наступне.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першої статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із пунктом 11 іпотечного договору від 28.03.2007 року іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у т. ч., якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому силі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. За положеннями вказаної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України "Про іпотеку" вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим, у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі -покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотеко держателя(відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1953-ІV від 07.07.2004 року.

Згідно з пунктами 6,9,12,18,19,57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року державна реєстрація проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб»єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстр приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк, не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна(якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Отже, з наведеного слідує, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. З урахуванням вимог статей 328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду-ч.4 ст.263 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки може бути здійснено лише в позасудовому порядку, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. Відтак, суд вважає, що у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 328, 335, 392 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», адреса місцезнаходження: 011133, вул. Щорса, 36-Б, м. Київ, , р/р351900001 в АТ «Дельта Банк», МФО 380236.

Відповідач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, проживає: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_2.

Відповідач: ОСОБА_3, проживає: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_3

Відповідач: ОСОБА_4, проживає: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_4.

Відповідач: ОСОБА_5, проживає: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_5.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич