Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 372/117/14-ц

провадження № 61-4688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2016 року у складі судді Зінченко О. М. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Верланова С. М., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 27 січня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2013 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Ведення спільного господарства подружжям було припинено 29 травня

2012 року.

За час шлюбу позивачем та відповідачем було спільно збудовано двоповерховий житловий будинок мансардного типу загальною площею 205,3 кв.м, літній будинок для відпочинку, встановлено огорожу та ворота, благоустроєно земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,059 га.).

Відповідач умисно за час шлюбу не здав цей будинок в експлуатацію, щоб здати цей будинок в експлуатацію вже після розірвання шлюбу, як своє особисте майно та позбавити позивача права на цей будинок.

На час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем зареєстровано новий шлюб з ОСОБА_4, на яку було оформлено право власності на вказаний будинок.

Попри це ОСОБА_2 і надалі несе витрати по обслуговуванню будинку, що свідчить про фактичне перебування будинку у його володінні.

ОСОБА_1 просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,059 га.). В порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_2 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,059 га.). Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,059 га.) в розмірі 2 306 493,00 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 липня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 липня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 жовтня

2014 року скасовано.

Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поділ спільного майна через невчинення жодним із подружжя дій згідно з приписами статті 71 СК України, якою передбачено попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, не врахувавши при цьому, що позивач не заявляла вимог про припинення права власності відповідача, а навпаки, просила стягнути з нього на свою користь грошову компенсацію за частку у майні.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано об'єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,059 га.).

Виділено ОСОБА_2 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,059 га.).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 306 493,00 грн грошової компенсації замість її частки позивача у праві спільної сумісної власності на конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,059 га.).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6 890,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня

2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Установивши, що будівництво спірного жилого будинку було розпочато та здійснювалося під час офіційно зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6, суди попередніх інстанцій дійшли правильного по суті та обґрунтованого висновку про те, що спільним сумісним майном сторін є використані у процесі здійснення будівництва конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача вартість її частки у спільному майні, виділивши ОСОБА_2 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_4, що сторонами не оспорюється, то у ОСОБА_1 виникло право на отримання компенсації її 1/2 частки вартості конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів та обладнання, використаних при будівництві будинку за адресою: АДРЕСА_1, будівництво якого було розпочато за час сумісного життя.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність ухвалених оскаржуваних судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до присів частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило