Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/12041/16-ц

провадження № 61-18074св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Голосіївського районного Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у

м. Києві Лазарєва Альона Ігорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із скаргою на постанову державного виконавця Голосіївського районного Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лазарєвої А. І. (далі - державний виконавець Голосіївського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві)

від 22 липня 2016 року.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у державного виконавця Голосіївського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві Лазарєвої А. І. перебуває виконавче провадження

№ 51416182, відкрите 15 червня 2016 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-20/12, виданого 08 червня 2016 року Голосіївським районним судом

м. Києва про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні права власності на будинок № АДРЕСА_1. Постановою державного виконавця від 22 липня 2016 року за невиконання рішення суду на скаржника накладений штраф у розмірі 170,00 грн. ОСОБА_4 зазначає, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення штрафу є протиправними, оскільки відповідно до акта опису та арешту майна від 20 листопада 2014 року та акта державного виконавця про передачу майна, що розташоване за адресою: вул. Ягідна, 60/11, м. Київ, вказане нерухоме майно описане, арештоване та передане на відповідальне зберігання ще у листопаді 2014 році ОСОБА_7 12 липня 2016 року заявником про зазначені обставини повідомлено державного виконавця, шляхом направлення листа щодо існування об'єктивних причин, які перешкоджають виконанню судового рішення.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просиласкасувати постанову державного виконавця Голосіївського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві Лазарєвої А. І. від 22 липня 2016 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні

№ 51416182, як таку, що винесена за відсутності законних на те підстав.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року скаргу ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконною постанову державного виконавця Голосіївського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві Лазарєвої А. І. від 22 липня

2016 року. Скасовано постанову державного виконавця Голосіївського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві Лазарєвої А. І. від 22 липня 2016 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що станом на 22 липня 2016 року у боржника ОСОБА_4 існували об'єктивні обставини, які унеможливили виконання останньою рішення суду, у зв'язку із чим таке рішення не було виконано боржником із поважних причин, що виключає можливість накладення на боржника штрафу відповідно до положень статті 89 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва

від 18 жовтня 2016 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що відсутність в натурі присудженого стягувачу майна не є поважною причиною для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили та не надає право боржнику порушувати права власника житла невиконанням рішення суду.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду щодо наявності вини ОСОБА_4 у невиконанні рішення суду є помилковим, оскільки описане й арештоване майно передано на відповідальне збереження третій особі, яка попереджена про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна, тому ОСОБА_4 не може вплинути на відповідального зберігача щодо зобов'язання, які ухвалені щодо неї як боржника.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва

від 17 червня 2013 року та додатковим рішенням цього ж суду від 14 серпня

2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку № АДРЕСА_1

від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку № 60/11 по

вул. Ягідній у м. Києві від 23 вересня 2002 року, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку № АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, та про визнання за ним права власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 задоволено. Визнано недійсними абзац 4 пункту 5, пунктів 6, 8 договору купівлі-продажу житлового будинку № АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № АДРЕСА_1 від 29 жовтня

2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим номером 1726. Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та іншими спорудами згідно із договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594, із моменту укладання цього договору, з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами), разом загальною площею 1385 кв. м. Визнано недійсним пункт 8.2 договору позики між

ОСОБА_11 та ОСОБА_4 від 21 жовтня 2003 року. Визнано недійсним договір оренди між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 від 01 грудня 2006 року. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні права власності будинком № АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок № АДРЕСА_1, та постановлено у цій частині нове, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок № АДРЕСА_1, згідно із договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594, із моменту його укладення. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 17 червня 2013 року та додаткове рішення цього ж суду від 14 серпня 2013 року, залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 17 червня 2013 року, додаткове рішення цього ж суду від 14 серпня 2013 року, в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року, залишено без змін.

На підставі вказаних судових рішень, Голосіївським районним судом м. Києва

08 червня 2016 року виданий виконавчий лист № 2-20/12 про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_6 у здійсненні права власності будинком № АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що постановою державного виконавця Голосіївського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві від 15 червня 2016 року відкрито виконавче провадження № 5146182 із примусового виконання виконавчого листа № 2-20/12, виданого 08 червня 2016 року. Надано строк боржнику ОСОБА_4 на самостійне виконання судового рішення до 22 червня 2016 року.

06 липня 2016 року постановою державного виконавця виправлено помилку у постанові від 15 червня 2016 року про відкриття виконавчого провадження.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 15 червня 2016 року отримана боржником 25 червня 2016 року.

29 червня 2016 року ОСОБА_4 направлено електронне повідомлення на адресу державного виконавця Лазарєвої А. І., у якому повідомлено, що присуджене стягувачу майно відсутнє в натурі, що унеможливлює виконання судового рішення боржником, у зв'язку із чим остання звернулась до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення відповідно до положень статті 373 ЦПК України 2004 року.

07 липня 2016 року державним виконавцем складено вимогу, якою зобов'язано боржника не чинити перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні права власності будинком № АДРЕСА_1 та призначено виїзд на 14 липня

2016 року за вказаною адресою з метою перевірки виконання судового рішення.

Згідно із актом державного виконавця від 14 липня 2016 року відкладено проведення виконавчих дій на інший день, у зв'язку із призначенням до розгляду 14 липня

2016 року заяви боржника про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

15 липня 2016 року державним виконавцем складено вимогу, якою зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні права власності будинком № АДРЕСА_1, та призначено виїзд на 22 липня

2016 року за вказаною адресою з метою перевірки виконання судового рішення.

Відповідно до акта державного виконавця від 22 липня 2016 року, останньою здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що боржник за вказаною адресою відсутня, ворота та хвіртка зачинені, у зв'язку із чим відсутня можливість проходу до будинку.

Постановою державного виконавця від 22 липня 2016 року на боржника накладений штраф у розмірі 170,00 грн за невиконання судового рішення.

05 липня 2016 року ОСОБА_4 зверталась до державного виконавця із заявою про існування обставин, що унеможливлюють виконання судового рішення, на підтвердження яких боржником надавались державному виконавцю копія акта опису й арешта майна, складеного 20 листопада 2014 року, державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві, а також копія акта від 28 листопада 2014 року про передачу майна за адресою: АДРЕСА_1, на відповідальне зберігання.

З аналогічною заявою ОСОБА_4 зверталась до державного виконавця

21 липня 2016 року.

Згідно з Конституцією України, статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для виконання всіх органів влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою, другою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Відповідно до статті 89 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про правомірність винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про накладення штрафу.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок апеляційного суду щодо наявності вини ОСОБА_4 у невиконанні рішення суду є помилковим, оскільки описане й арештоване майно передано на відповідальне збереження третій особі, яка попереджена про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна, тому ОСОБА_4 не може вплинути на відповідального зберігача щодо зобов'язання, які ухвалені щодо неї як боржника, не заслуговують на увагу, оскільки державний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.

Статтею 387 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик