Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 295/9312/16-ц

провадження № 61-34340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Немм Олена Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» в особі відділення № 1 у м. Житомирі філії Першого Українського Міжнародного банку у м. Києві (далі - ПАТ «ПУМБ»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Осипенка Д. О. (далі - приватний нотаріус), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Немм О. В., про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що ПАТ «ПУМБ» було оформлено право власності на належне їй нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 240,4 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Вказане приміщення було передано в іпотеку банку згідно договору іпотеки від 07 листопада 2007 року. Підставою для внесення запису у реєстр стало рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом.

Вказувала, що 13 вересня 2016 року банком було зареєстровано право власності на указане вище нерухоме майно, але вже площею 370,2 кв. м. Підставою для внесення запису у реєстр стало рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) від 28 квітня 2016 року, індексний номер 29457865.

Вважала дії щодо перереєстрації права власності незаконними, а серед підстав для визнання незаконним прийнятого рішення називала: розгляд у Дарницькому районному суді м. Києва цивільної справи за позовом ПАТ «ПУМБ» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, відсутність обов'язкового повідомлення банку про порушення основного зобов'язання, непроведення у квітні 2016 року оцінки предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, а також незаконну реєстрацію права власності за банком на додаткові приміщення, що з'явились внаслідок реконструкції нею власних нежитлових приміщень у будинку по АДРЕСА_1.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд визнати незаконним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Осипенка Д. О. від 22 квітня 2016 року про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) іпотекодержателя - ПАТ «ПУМБ» на нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення загальною площею 370,2 кв. м, розташоване у будинку АДРЕСА_1, індексний номер 29457865 від 28 квітня 2016 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2017 року у складі судді Кузнєцова Д. В. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Осипенка Д. О. від 22 квітня 2016 року про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) іпотекодержателя - ПАТ «ПУМБ» на нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення загальною площею 370,2 кв. м, розташоване у будинку АДРЕСА_1, індексний номер 29457865 від 28 квітня 2016 року.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приватний нотаріус, здійснюючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, керувався Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який на час такої реєстрації втратив свою чинність. Зазначив про порушення банком умов чинного Порядку та пункту 4.7.1. договору іпотеки щодо неповідомлення ОСОБА_4 про прийняте банком рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність. Крім того, суд вказав, що направлені позивачу вимоги про усунення порушень кредитного договору та договору іпотеки, що надавались банком нотаріусу для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, направлялись позивачу лише у 2009-2011 роках та не містили передбачену пунктом 4.7.1. договору іпотеки інформацію.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ПУМБ» задоволено. Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сторони погодили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме у пункту 4.7.2. договору іпотеки передбачили передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, тому нотаріус, як уповноважена законом особа, відповідно до наданих банком документів, перелік яких визначений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, правомірно здійснив державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 червня 2014 року, залишене у силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, яким було встановлено, що будь-яка поштова кореспонденція за період з березня 2010 року по січень 2014 року на її ім'я від банку не надходила.

Вказує, що суд не звернув увагу на те, що за банком було зареєстровано право власності на приміщення площею 370,2 кв. м, у той час, як предметом іпотеки є приміщення площею 240,4 кв. м, а доказів про те, що нею було оформлено право власності на реконструйоване приміщення матеріали справи не містять.

Посилається на те, що апеляційний суд незаконно проігнорував той факт, що приватний нотаріус, здійснюючи спірну державну реєстрацію, керувався Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, який на той час втратив чинність.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

За змістом частини першої статті 575 ЦК Українита статті 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку»у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК Україний передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку»іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(у редакції, яка діяла на час прийняття нотаріусом оспорюваного рішення) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд правильно виходив з того, що сторони погодили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме у пункту 4.7.2. договору іпотеки передбачили передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, тому нотаріус, як уповноважена законом особа, відповідно до наданих банком документів, перелік яких визначений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, правомірно здійснив державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком.

При цьому, апеляційний суд правильно вказав, що посилання районного суду на те, що приватний нотаріус при здійсненні державної реєстрації права власності банка на спірне майно керувався Порядком державної реєстрації права власності на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 № 703, який на час такої реєстрації втратив чинність, що також є й одним із доводів касаційної скарги, на законність дій нотаріуса, як державного реєстратора, у цьому випадку не впливає, оскільки останній здійснив державну реєстрацію на підставі наданих банком документів, що відповідають вимогам й чинного Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не надіслав іпотекодавцю вимоги про усунення заборгованості за кредитним договором з посиланням на встановлені судовим рішенням обставини не впливають на правильність рішення апеляційного суду.

Суд вірно вказав, що направлені банком на адресу позивача письмові вимоги про усунення порушень кредитного договору та договору іпотеки, відповідають положенням статті 35 Закону України «Про іпотеку» та містять зміст порушених зобов'язань, вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Доводи позивача про те, що вказані вимоги не були їй вручені спростовуються наявними у матеріалах справи поштовими повідомленнями про їх вручення. Суд апеляційної інстанції дійшов правильно висновку про те, що невручення позивачу вимог, які встановлені судовим рішенням, за наявності інших вручених їй вимог, які надані банком для здійснення державної реєстрації, не може бути підставою для визнання незаконним рішення приватного нотаріуса.

Апеляційний суд також правильно відхилив доводи позивача, які містяться й у касаційній скарзі, про неможливість банку набути у власність предмет іпотеки, площа якого збільшилась внаслідок реконструкції, оскільки такі зміни не впливають на правовий статус предмету іпотеки, так як реконструйоване приміщення площею 370,2 кв. м не є новоствореним об'єктом нерухомого майна, реконструкція здійснена з прив'язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, тому вказана обставина на законність прийнятого нотаріусом рішення не впливає, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16.

Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, надав правову оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам та доводам учасників процесу, вірно встановив правовідносини, що склалися, й правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк