Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 755/6513/16-ц

провадження № 61-6008зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація,

треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_4, про поновлення строку звернення до суду, визнання органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування, за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_4, про поновлення строку звернення до суду, визнання органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 1973 року він отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на себе одного. У 1993 році він разом зі своєю дружиною, ОСОБА_5, яка була зареєстрована у спірній квартирі у 1990 році, звернулися до органу приватизації із заявою про передачу квартири у їх спільну власність.

Разом з тим, лише на початку 2016 року позивачу стало відомо про те, що спірна квартира належить на праві власності іншим особам, а свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 невідомо яким чином було видано лише на його дружину - ОСОБА_5

Вважаючи свої права порушеними, а також те, що при проведенні приватизації був порушений її порядок, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивач просив поновити йому строк позовної давності, визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184, визнати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та скасувати його.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк подання позовної заяви.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке видано 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_5

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_4, про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування.

14 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 257, 261 ЦК України та статті 1, частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

На підтвердження зазначених підстав заявником надано постанови Верховного Суду України від 13 жовтня 2010 року, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року, від 01 грудня 2016 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

31 січня 2018 року вказану заяву передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу з Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року справу призначено до розгляду.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на підставі ордеру від 14 лютого 1973 року № 14174 на себе одного та укладено договір найму цієї квартири з ЖЕК-1003.

02 вересня 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб і остання була зареєстрована у його квартирі у 1990 році.

04 лютого 1993 року ОСОБА_5 подала до Органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_2 на неї одну, яка містила запис від імені ОСОБА_3 про те, що він не заперечує. До заяви ОСОБА_5 було додано довідку форми 3 у якій зазначено, що наймачем квартири є ОСОБА_3 і до складу його сім'ї входить його дружина ОСОБА_5, які і були зареєстровані у спірній квартирі.

10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві видано на ім'я ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Відповідно до положень частини 2 статті 15 Закону України «Про право власності» статті 1, частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальномму господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин), приватизація квартири відбувалася на підставі заяви наймача на усіх осіб, що зареєстровані в ній в рівних частках.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 1 та частиною 3 статті 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло є розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію квартири, яке є незаконним та скасовано, тому ОСОБА_5 не набула права, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію цієї квартири, тому свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_5 також визнано недійсним та скасовано.

Встановлено, що 19 січня 1995 року ОСОБА_5 подарувала квартиру АДРЕСА_3 своєму синові ОСОБА_4

Разом із цим, як дарувальник, ОСОБА_5 з часу укладання договору дарування й до часу своєї смерті, так і позивач, постійно проживали у спірній квартирі, користувалися нею, несли витрати на її утримання, з реєстрації у квартирі не знімалися та іншого житла не мають.

Обдарований ОСОБА_6, у спірну квартиру за життя ОСОБА_5, протягом понад 20 років, не вселявся та не реєструвався в ній. У спірній квартирі він зареєструвався лише після смерті матері, пред'явивши договір дарування за 1995 рік.

Ураховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише після смерті своєї дружини у 2016 році, а тому поновив позивачу строк подання позовної заяви про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування. З такими висновками погодився апеляційний та касаційний суд.

Отже, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний та касаційний суд, дійшов висновку про те, що приватизація квартири АДРЕСА_3 відбулася із порушеннями частини 2 статті 15 Закону України «Про право власності», статті 1, частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, оскільки позивача незаконно було позбавлено права на приватизацію квартири наймачем якої був саме він.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 13 жовтня 2010 року, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, на які заявник посилається у своїй заяві, Верховний Суд України виходив з того, що судами попередній інстанцій не з'ясовано питання щодо пропуску строку позовної давності, у відповідності до статті 76 ЦК УРСР 1963 року та статті 261 ЦК України 2004 року в залежності від виникнення спірних правовідносин, на підставі чого суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення та передав справи на новий розгляд, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи та не з'ясували питання про причини пропущення позивачем строку позовної давності та наявності чи відсутності підстав для його поновлення, від яких залежить її правильне вирішення, а тому дані постанови не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року, яка надана заявником для порівняння та якою рішення апеляційного суду скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не містить правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказує на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судом належним чином обставин справи.

У наданій для прикладу ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року касаційний суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що у даній справі приватизація квартири відбулась у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки позивач (наймач) звертаючись до органу приватизації з заявою особисто зазначив, що просить оформити передачу спірної квартири в приватну власність та визначити його уповноваженим власником квартири та надав довідку про склад сім'ї наймача квартири, у якій зазначено, що в квартирі на момент приватизації зареєстровані дві особи, на підставі чого органом приватизації правомірно видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім'я позивача та його доньку.

Таким чином, у судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Судове рішення, яке заявник просить переглянути, є обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального права, а обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, тому відповідно до статті 3605 ЦПК України в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_4, про поновлення строку звернення до суду, визнання органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило