Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 395/1419/16-ц

провадження № 61-31402 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н»,

відповідачі: ОСОБА_1, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агролан»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2017 року у складі судді Забуранного Р. А. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Єгорової С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» (далі - ТОВ «Агроконтракт-Н») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агролан» (далі - СТОВ «Агролан») про визнання недійсним договору оренди землі та визнання поновленим договору оренди землі, укладеного із попереднім орендарем.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,65 га, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

09 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроконтракт-Н» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на п'ять років. Умовами договору передбачено, що орендар має переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий термін, якщо жодна із сторін не виявить наміру його припинити, попередивши письмово про це іншу сторону не пізніше ніж за шість місяців до закінчення терміну його дії.

27 березня 2013 року та 06 березня 2014 року ТОВ «Агроконтракт-Н» направило відповідачу листи-повідомлення про поновлення договору оренди з проектом додаткової угоди, однак відповідач не надав відповідь на пропозицію поновити договір оренди землі.

Після спливу строку дії договору оренди землі ТОВ «Агроконтракт-Н» продовжувало користуватися земельною ділянкою та сплачувати орендну плату.

У 2015 році позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 уклала з СТОВ «Агролан» договір оренди спірної земельної ділянки.

Посилаючись на те, що уклавши зазначений договір, відповідачі порушили його переважне право на поновлення договору оренди землі від 09 жовтня 2008 року, позивач просив з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати недійсним договір оренди землі від 01 жовтня 2014 року № 1, укладений між ОСОБА_1 та

СТОВ «Агролан», та визнати поновленим договір оренди землі від 09 жовтня 2008 року, укладений між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_1

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області

від 10 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 01 жовтня 2014 року № 59, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Агролан».

Визнано поновленим договір оренди землі від 09 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроконтракт-Н».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «Агроконтракт-Н» у строки та порядку передбаченому статтею 33 Закону України «Про оренду землі» двічі направив орендодавцю повідомлення про намір продовжити дію укладеного між ними договору оренди землі та направляв проект додаткової угоди, однак ОСОБА_1 у встановлений договором строк не висловила свою незгоду щодо продовження дії договору оренди землі, не заперечувала проти використання ТОВ «Агроконтракт-Н» спірної земельної ділянки після закінчення дії договору та отримала орендну плату за 2014 рік, що свідчить про визнання нею факту продовження правовідносин між сторонами, а відтак порушення переважного права позивача на поновлення договору оренди землі.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору оренди землі від 01 жовтня 2014 року порушено переважне право ТОВ «Агроконтракт-Н» на поновлення дії договору оренди землі. Орендар вчасно повідомив ОСОБА_1 про наявність такого наміру, однак вона, вказавши про наявність наміру самостійно використовувати належну їй земельну ділянку, передала її в оренду іншій особі.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що застосовуючи приписи статті 33 Закону України «Про оренду землі» суди одночасно посилалися на частини першу-п'яту та частину шосту цієї статті, не зважаючи на те, що вони містять різні підстави для поновлення договору. Посилання позивача, як на доказ належного виконання ним умов договору, на сплату у березні 2015 року орендної плати, навпаки свідчить про неналежне виконання ним умов договору оренди землі, оскільки плата за користування земельною ділянкою за 2014 рік підлягала сплаті до 30 грудня 2014 року. Докази направлення та отримання доданого до позовної заяви листа від 27 березня 2013 рокута проекту додаткової угоди відсутні. Лист про намір продовження дії договору оренди землі від 06 березня 2014 року був відправлений їй лише 22 квітня 2014 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого пунктом 3.2 договору оренди землі, при цьому жодного із направлених їй ТОВ «Агроконтракт-Н» листів-повідомлень, що є обов'язковою умовою поновлення договору оренди землі, вона не отримувала. Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження продовження користування ним спірною земельною ділянкою, після закінчення строку дії договору, а наданий ним суду проект додаткової угоди, не може вважатись пропозицією поновити договір оренди, оскільки містить інші умови аніж було передбачено договором оренди землі від 09 жовтня 2008 року. Натомість суди не прийняли до уваги та проігнорували її докази на підтвердження того, що 15 березня 2014 року та 26 квітня 2014 року вона направляла позивачеві листи про відсутність наміру поновлювати договір оренди землі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,65 га, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

09 жовтня 2008 року між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передала позивачеві в оренду зазначену земельну ділянку строком на 5 років. Договір зареєстровано 21 вересня 2009 року у Новомиргородському районному відділенні Кіровоградської районної філії Державного підприємства «Центр земельного державного кадастру».

01 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Агролан» укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,65 га, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Відповідно до акта приймання-передачі, складеного цього ж дня земельну ділянку передано в користування СТОВ «Агролан».

Обґрунтовуючи позов, ТОВ «Агроконтракт-Н» посилалося на порушення орендодавцем його переважного права на поновлення договору оренди землі, передбаченого умовами договору та статтею 33 Закону України «Про оренду землі».

Задовольняючи позов, суди дійшли висновку, що позивач, як орендар, належно виконував умови договору оренди землі; дотримався строків та процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк; орендодавець не надіслав у встановлений законом строк відмову у поновленні договору оренди землі на новий строк, не повідомив про намір укласти договір оренди з іншим орендарем, а зазначав про бажання самостійно обробляти земельну ділянку, що свідчить про порушення переважного права позивача на поновлення договору оренди землі, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до частин першої та третьої статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року, що кореспондується з частиною першою статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У справі № 594/376/17-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовий аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Позивач стверджував, що до закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, з метою реалізації свого переважного права щодо поновлення договору оренди, він двічі направляв орендодавцю ОСОБА_1 листи-повідомлення з пропозицією про поновлення договору оренди землі та проект додаткової угоди, а саме: 27 березня 2013 року та 06 березня 2014 року.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У порушення вказаних вимог позивач не надав доказів на підтвердження направлення листа від 27 березня 2013 року, а копія поштової квитанції квитанції від 22 квітня 2014 року не може свідчити про дотримання строків повідомлення орендодавця про переважне право, оскільки він був зданий до поштового відділення з пропуском шестимісячного строку, встановленого пунктом 3.2 договору оренди. Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 цього листа-повідомлення та додаткової угоди.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про своєчасне повідомлення ТОВ «Агроеконтракт-Н» орендодавця про намір скористатися своїм переважним правом на поновлення дії договору оренди землі.

15 березня 2014 року та 26 квітня 2014 року ОСОБА_1 направляла позивачу листи-повідомлення про відмову від продовження дії договору оренди землі, у яких зазначала, що вона, користуючись правом, передбаченим пунктом 3.2 договору оренди землі, не має наміру після закінчення терміну його дії продовжувати з товариством дію договору чи укладати новий договір оренди землі, та вимагала після збору врожаю 2014 року не здійснювати посів сільськогосподарських та інших культур на належній їй земельній ділянці, та повернути її у придатному для подальшого використання стані. У листі

від 26 квітня 2014 року орендодавець зазначила, що вона має намір самостійно розпорядитись та використовувати земельну ділянку.

За змістом частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі» у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Поза увагою судів попередніх інстанцій залишились і доводи ОСОБА_1 про те, що в наданій суду додатковій угоді ТОВ «Агроконтакт-Н» зазначив інші умови, ніж договір оренди землі від 09 жовтня 2008 року, зокрема запропонував збільшити термін дії договору та розмір орендної плати. На зміну вказаних умов необхідна згода сторін, що узгоджується зі змістом частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі», тоді як між сторонами така згода не досягнута.

Посилання позивача на те, що після закінчення строку дії договору оренди він продовжував користуватися земельною ділянкою також не підтверджується належними та допустимими доказами, що унеможливлює застосування частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», як підстави для поновлення договору оренди землі.

Отже недотримання орендарем процедури повідомлення орендодавця про намір реалізувати переважне право на поновлення договору оренди землі, наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з попереднім орендарем, відсутність доказів продовження користування попереднім орендарем земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі дають підстави для висновку, що позивач не набув переважного права на поновлення договору оренди землі.

Ураховуючи наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанції не можна вважати законними та обгрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а ухвалення нового рішення у справі не потребує встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 липня

2017 року і ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2017 року, та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ТОВ «Агроконтракт-Н».

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 з скасуванням судових рішень судів попередніх інстанцій та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача, а тому з нього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подачу апеляційної/касаційної скарг у розмірі 6 338, 80 грн.

Керуючись статями 141, 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області

від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області

від 02 жовтня 2017 року скасувати, та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» до ОСОБА_1, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агролан» про визнання недійсним договору оренди землі, визнання поновленим договору оренди землі, укладеним із попереднім орендарем, відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» на користь ОСОБА_1 6 338, 80 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик