Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 278/4583/13-ц

провадження № 61-37032св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року у складі судді: Зубчук І. В. та постанову апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька С. Л., про визнання недійсними заповітів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна баба - ОСОБА_7 Він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті баби, проте йому було відмовлено в оформленні права на спадкування у зв'язку існуванням заповітів ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 від 05 та 15 липня 2013 року. Вважав, що заповіти були вчиненні ОСОБА_7 в момент, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_4 просив суд визнати недійсними заповіти ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 від 05 та 15 липня 2013 року, посвідчені приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., та внести відповідні записи до спадкового реєстру про їх недійсність.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано заповіт ОСОБА_7 від 05 липня 2013 року на користь ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 3005 недійсним. Визнано заповіт ОСОБА_7 від 15 липня 2013 року на користь ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрований в реєстрі за №3139 недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що на момент вчинення заповітів ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому оспорювані заповіти підлягають визнанню недійсними на підставі статті 225 ЦК України.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року апеляційні скарги приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Демецької С. Л., ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року без змін.

Постанова суду мотивована тим, що суд першої інстанції з урахуванням належної оцінки вказаного висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, показів свідків, а також інших досліджених письмових доказів, зробив обґрунтований висновок про визнання складених ОСОБА_7 заповітів недійсними, оскільки в момент їх складання вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.

У травні 2018 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що акт та висновок судово-психіатричної експертизи суперечить показанням свідків та іншим доказам у справі. Акт та висновок судово-психіатричної експертизи ґрунтуються на історії хвороби ОСОБА_7, яка містилася в амбулаторній картці Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1. Вважає, що амбулаторна картка є підробленою, оскільки виготовлена після смерті ОСОБА_7, та інформація в ній є недостовірною. Зазначає, що востаннє ОСОБА_7 зверталася до лікаря-психіарта 29 грудня 2012 року, тобто, за сім місяців до смерті, і за життя ОСОБА_7 не була визнана недієздатною.

Стверджує, що ОСОБА_7 після смерті своєї доньки їздила до Російської Федерації, що на її думку свідчить про її нормальний психічний стан. Вважає, що внук ОСОБА_4 вирішив заволодіти майном померлої. Крім того вказує, що суди відмовили у призначенні техніко-криміналістичної експертизи медичної амбулаторної картки ОСОБА_7

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що позивач у справі - ОСОБА_4 є онуком ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки.

ОСОБА_7 05 липня 2013 року склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та області.

15 липня 2013 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_5 належне їй рухоме та нерухоме майно. Заповіти посвідчені приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л.

При задоволенні позову суди зробили висновок, що на момент вчинення заповітів ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому спірні правочини підлягають визнанню недійсними на підставі статті 225 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається:

(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, з метою встановлення наявності такого стану у заповідача на момент складення заповітів судом першої інстанції призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза, яка проводилась експертами Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 Житомирської обласної ради.

Згідно акту судово-психіатричного експерта № 286-2014 від 14 липня 2014 року, ОСОБА_7 в момент вчинення заповітів - 05 липня 2013 року та 15 липня 2013 року, страждала на виражену деменцію судинного ґенезу, з синдромами порушеної психіки (тривожно-параноїдальний синдром) та свідомості. Діагноз відповідає критеріям шифру F01.84 міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду. У силу наявних у неї психічних розладів на час вчинення обох заповітів - 05 липня 2013 року та 15 липня 2013 року, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Встановивши, що ОСОБА_7 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення заповітів - 05 липня 2013 року та 15 липня 2013 року, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Твердження у касаційній скарзі про відповідності заповітів волі заповідача, суперечності акту судово-психіатричного експерта від 14 липня 2014 року показам свідків, іншим матеріалам справи, спростовані висновком судово-психіатричного експерта № 4 від 29 січня 2018 року, який здійснений за наслідками проведеної експертами КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» повторної судово-психіатричної експертизи на підстави ухвали суду апеляційної інстанції від 15 березня 2017 року.

Цим висновком підтверджено, що на час складання заповітів від 05 липня 2013 року та від 15 липня 2013 року ОСОБА_7 страждала на стійке хронічне душевне захворювання у вигляді важкої судинної деменції з маренням (F01.911) та під час складання заповітів від 05 липня 2013 року та від 15 липня 2013 року ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Аргумент касаційної скарги про те, що амбулаторна медична картка з Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1, яка покладена в основу висновків судових експертиз, ймовірно підроблена, є необґрунтованим, оскільки на його підтвердження відповідачем не надано будь-яких доказів. Крім того, як встановлено апеляційним судом, висновок судово-психіатричного експерта № 4 від 29 січня 2018 року, ґрунтується не лише на даних медичної картки, яка стороною відповідача ставиться під сумнів, а на підставі інших медичних документів, показів свідків, яким експерт дав ретельний аналіз.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, які подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель