Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 524/9435/15-ц

провадження № 61-28873 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «АвтоКрАЗ»,

представники відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 травня 2016 року у складі судді Савічева В. О. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року у складі судді Прядкіної О. В., Панченка О. О. Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду до публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» (далі - ПАТ «АвтоКраз») з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив: визнати, що працівниками ПАТ «АвтоКрАЗ» при скороченні його зі штату заводу були грубо порушені його права, а також сама процедура скорочення, тим самим своїми діями та бездіяльністю принизили його честь, гідність, ділову репутацію, чим завдали йому значної моральної шкоди; стягнути з відповідача на його користь у якості відшкодування моральної шкоди 50 000 грн; зобов'язати керівництво ПАТ «АвтоКрАЗ» в особі генерального директора ОСОБА_7 поновити його на роботі на посаді майстра плавильно-заливальної дільниці сталеливарного цеху АП ПАТ «АвтоКрАЗ».

Позов мотивовано тим, що в період з 1989 року по 2001 рік позивач працював на заводі «АвтоКрАЗ» майстром у ливарному цеху. З 13 листопада 2013 року знову повернувся на завод, де до скорочення працював майстром плавильно-заливальної дільниці сталеливарного цеху.

06 жовтня 2015 року позивача звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, вважає, що він має переважне право на залишення на роботі, йому не були запропоновані всі вакантні посади, які були наявні на підприємстві.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні позивача роботодавцем не допущено порушень трудового законодавства, вимоги КЗпП України дотримано.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, зокрема у зв'язку з пропуском позивачем установленого статтею 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду та відсутністю доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

При цьому апеляційний суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача та порушення відповідачем норм КЗпП України щодо порядку вивільнення працівників.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з передачею справи до цього ж суду на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що установивши, що відбулося скорочення штатної одиниці майстра, яку обіймав позивач, та що йому було запропоновані відповідні вакантні посади учня верстатника широкого профілю, землероба, учня терміста, гальваніка, від яких він відмовився, мотивуючи відмову тим, що вказані посади не відповідають рівню його профілю, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивача звільнено з дотриманням вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов, згідно позовних вимог, змінених та уточнених під час апеляційного розгляду справи.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів є необґрунтованими та ухвалені при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, в тому числі щодо поважності причин пропуску звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, не з'ясовано обставин щодо звернення позивача до медичного закладу та його лікування.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що відповідачем не виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо обов'язку роботодавця запропонувати усі вакантні посади. Вказує на те, що має переважне право на залишення на роботі, йому не були запропоновані всі вакантні посади, які були наявні на підприємстві. Були запропоновані лише дві посади, а вакансії учня терміста і гальваніка, які йому ніби-то пропонувались, були дописані після його ознайомлення.

Судами неповно та необ'єктивно досліджено докази, в тому числі щодо кваліфікації та освіти позивача, можливість виконувати ним іншу роботу, посади за якими не пропонувались.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з 12 листопада 2012 року працював майстром плавильно-заливальної дільниці сталеливарного цеху ПАТ «Автокраз».

На підставі наказу ПАТ «АвтоКраз» від 27 липня 2015 року «Про скорочення штатних одиниць СЛЦ» вирішено скоротити штат працівників сталоливарного цеху, а саме скоротити із штатного розпису службовців агрегатного виробництва сталеливарного цеху плавильно-заливальної дільниці одну штатну одиницю майстра.

05 серпня 2015 року ОСОБА_4 повідомлено про наступне звільнення та запропоновано іншу роботу в підрозділі за пропозиціями, від яких він відмовився.

29 вересня 2015 року рішенням профкому первинної профспілкової організації ПАТ «АвтоКрАЗ» надана згода на звільнення з роботи 6 жовтня 2015 року майстра плавильно-заливної дільниці сталеливарного цеху агрегатного виробництва ОСОБА_4 у зв'язку із скороченням штату працівників, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом генерального директора ПАТ «АвтоКрАЗ» від 06 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з роботи 06 жовтня 2015 року у зв'язку із скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Встановивши, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувались усі вакантні посади, що були на підприємстві і відповідали його кваліфікації, та від яких позивач відмовився, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

При звільненні позивача за пунтом 1 статті 40 КЗпП України, відповідачем враховано вимоги статті 42 КЗпП України, зокрема рівень освіти та кваліфікації праці ОСОБА_4, які були нижчими, порівняно з іншими працівниками, які займали рівнозначну посаду. При цьому, враховано, що в період роботи з 2013 року до ОСОБА_4 було застосовано дев'ять дисциплінарних стягнень.

Звільнення позивача з посади у зв'язку із скороченням штату працівників відбулося з дотриманням вимог статті 42 КЗпП України, оскільки на роботі були залишені працівники з більш високим рівнем кваліфікації.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що відповідач не запропонував усіх наявних на підприємстві вакантних посад є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, згідно з яких, позивачу після попередження про наступне вивільнення було запропоновано вакантні посади, які відповідали його кваліфікаційному рівню, а саме посади: учня верстатника широкого профілю, землероба, учня терміста, гальваніка. Від даних посад він відмовився, мотивуючи відмову тим, що вказані посади не відповідають рівню його профілю.

При цьому, посилання позивача на те, що вакансії учня терміста і гальваніка йому не пропонувались, а були дописані після його ознайомлення, не підтверджені жодним належним і допустимим доказом під час розгляду справи і таких обставин судами не встановлено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку факту наявності у ПАТ «АвтоКрАЗ» за період з 01 серпня 2015 року по 10 жовтня 2015 року інших вакансій, а саме: начальника служби (електротехничний цех), начальника ел. лабораторії; начальника виробничо-диспетчерського бюро, начальника зміни (виробничий відділ), зам. головного технолога по механічній обробці, начальника управління контролю якості, провідного інженера (відділ капітального будівництва), провідного інженера (управління організації праці та заробітної плати), геодезист (бюро технадзора): економіста по плануванню та бухгалтера (управління бухгалтерського обліку та звітності).

Виходячи з переліку вказаних посад, можливості виконання роботи за цими посадами при наявності відповідної освіти, кваліфікації та досвіду, з урахуванням спеціальності позивача - інженера-металурга та відсутності відомостей про наявність у нього іншої спеціальності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що освіта та кваліфікація ОСОБА_4 позбавляла можливості відповідача запропонувати йому вказані вакансії.

Крім того, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку обставинам, на які позивач посилався на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та дав їм належну оцінку, висновки щодо якої обґрунтовано виклав в мотивувальній частині постановленої ухвали.

Разом з тим, ці доводи позивача, як і аналогічні доводи касаційної скарги щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки судами, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та повного і всебічного встановлення обставин справи відмовлено у задоволенні вимог у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, а не за пропуском строку звернення до суду, що могло б бути самостійною підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості вимог.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені апеляційним судом та обґрунтовані висновки щодо яких викладено у мотивувальній частині постановленої ним ухвали.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська