Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 297/1699/16-ц

провадження № 61-33337св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», представники позивача: Сафір Федір Олегович, Бігарі Василь Васильович, Дурдинець Руслана Юріївна, Сокуренко ЄвгенСергійович,

відповідач- ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Мацунича М. В., Куштана Б. П. від 02 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 27 300 доларів США на строк до 22 серпня 2037 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору станом на 29 червня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 136 338,57 доларів США, яка складається з заборгованості: за кредитом у розмірі 26 142,13 доларів США, за відсотками у розмірі 20 004,57 доларів США, за комісією у розмірі 4 342,50 доларів США, пені у розмірі 85 849,37 доларів США.

Ураховуючи наведене та право банку самостійно визначати суму заборгованості, яка підлягає стягненню у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, банк просив суд стягнути з ОСОБА_8 частину суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 50 489,20 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 29 червня 2016 року є еквівалентом 1 255 666,40 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 26 142,13 доларів США, за відсотками - 20 004,57 доларів США, за комісією - 4 342,50 доларів США.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2007 року у розмірі 50 489,20 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 09 грудня 2016 року є еквівалентом 1 301 232, 40 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 26 142,13 доларів США, за відсотками - 20 004,57 доларів США, за комісією - 4 342,50 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав установленим та доведеним факт існування заборгованості ОСОБА_8 перед банком у розмірі, зазначеному у позовній заяві. Окрім того, ухвалення судового рішення у 2008 році про задоволення вимог кредитора та дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, яке виконано у 2014 році шляхом реалізації предмета іпотеки, не припинило зобов'язальних правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від виконання передбаченого договором зобов'язання, отже позивач має право вимагати від відповідача сплати заборгованості за кредитним договором за час, який не увійшов у попередні розрахунки банку та яка нарахована після ухвалення судового рішення, оскільки правовідносини між сторонами не припинені.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 9 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який складається із заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 259, 80 доларів США, за відсотками у розмірі 2 080,89 доларів США, за комісією за користування кредитом у розмірі 436,50 доларів США, скасовано. Провадження у справі у частині вирішення цих вимог закрито у зв'язку з набранням законної сили рішення суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 9 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2007 року, який складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 1 083,41 доларів США, за процентами у розмірі 17 923,68 доларів США і за комісією за користування кредитом у розмірі 3 906 доларів США скасовано.

У задоволенні позову у цій частині відмовлено.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2007 року, який складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 1 083,41 доларів США, за процентами у розмірі 17 923,68 доларів США і за комісією за користування кредитом у розмірі 3 906 доларів США, суд апеляційної інстанції виходив із того, що звернувшись до суду з вимогою про дострокове стягненням усієї заборгованості за кредитним договором, кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання і після цієї дати у кредитора припиняється право нараховувати проценти за користування кредитом, комісію, а вимог про стягнення сум згідно зі статтею 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, позивач не заявляв.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1 083,41 доларів США, суд апеляційної інстанції виходив із того, що різниця між максимальною сумою заборгованих позичальником кредитних коштів у розмірі 28 343,21 доларів США та сумою боргу за кредитом, стягнутого раніше ухваленим рішенням суду, становить 1 083,41 доларів США і може бути віднесена лише до коштів, які в порядку виконання підпуктів 2.1.3., 2.2.7. договору шляхом кредитування позичальника передбачалися для сплати страхових платежів. Проте, позивачем не надано доказів укладання відповідних договорів страхування, перерахування банком у відповідний час конкретних сум на сплату страхових платежів, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України2004 року).

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цивільним законодавством. Ні кредитним договором, ні цивільним законодавством не передбачено, що ухвалення судового рішення є підставою для припинення правовідносин сторін, а тому банк має право на стягнення заборгованості по процентам та комісії за період з 19 серпня 2008 року по 29 червня 2016 року. Кошти від реалізації предмету іпотеки розподілені невірно, оскільки суд не дослідив та не оцінив усі докази у справі. Матеріали справи не містять доказів того, що саме поведінка банку унеможливила виконання боржником своїх зобов'язань.

29 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з пунктом 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Інші учасники справи судові рішення не оскаржили.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судами установлено, що 22 серпня 2007 між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 27 300 доларів США для купівлі квартири АДРЕСА_1, а також кредитні кошти у розмірі 9 215 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,2% від суми наданого кредиту, щомісяця в період сплати, та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. договору (а.с. 11).

Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором забезпечувалося заставою майнових прав на указану квартиру (а.с. 11). Крім того, судами установлено, що вказаний кредит ОСОБА_8 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» для купівлі квартири АДРЕСА_1, яка продавалася в порядку здійснення виконавчого провадження на погашення боргу іншого позичальника перед ПАТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки ОСОБА_8 порушив свої зобов'язання щодо сплати належних з нього коштів за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк», реалізуючи свої права, що випливають із положень частини другої статті 1050 ЦК України та підпункту 2.3.3. «а» пункту 2.3. кредитного договору, визнав строк повного виконання зобов'язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов'язання) і у серпні 2008 року пред'явив до позичальника позов про дострокове стягнення боргу.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2008 року позов банка задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 139,78 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 15 серпня 2008 року є еквівалентом 145 876,54 грн, судові витрати. Указане судове рішення набрало законної сили та учасниками справи не оскаржувалося.

На виконання указаного судового рішення з метою погашення кредитної заборгованості було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 за ціною 158 000 грн.

Судове рішення, що набрало законної сили, є обов'язковим для виконання (частина 5 статті 124 Конституції України, частина 1 статті 14 ЦПК України 2004 року).

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, щозвернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.Проте такі вимоги банком не заявлялися.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явило позов про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 142,13 доларів США, відсотків у розмірі 2 004,57 доларів США і комісію в розмірі 4 342,50 доларів США, які вже були стягнені заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2008 року і повторне стягнення яких за наявності відповідного чинного рішення суду недопустиме, а тому ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 9 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який складається із заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 259, 80 доларів США, за відсотками у розмірі 2 080,89 доларів США, за комісією за користування кредитом у розмірі 436,50 доларів США, скасовано. Провадження у справі у частині вирішення цих вимог закрито у зв'язку з набранням законної сили рішенням суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Стосовно решти пред'явленого до стягнення боргу за кредитом у розмірі 1 083,41 доларів США, за відсотками у розмірі 17 923,68 доларів США і за комісією за користування кредитом у розмірі 3 906 доларів США апеляційний суд, вірно виходив з того, що частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку; якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора; боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання; боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (стаття 613 ЦК України).

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_8, придбавши квартиру, яка продавалася на погашення боргу іншого позичальника перед ПАТ КБ «ПриватБанк», вживав залежних від нього заходів з метою звільнення квартири від попередніх мешканців, а в подальшому - з метою якнайшвидшого її відчуження для розрахунку з банком і саме позиція останнього унеможливила відчуження. У 2010 році відповідач намагався зняти заборону з квартири для її продажу, що виявилось неможливим, оскільки банк не ініціював зняття встановленої ним же у зв'язку з попередніми кредитно-іпотечними зобов'язаннями заборони відчуження квартири. Крім того, у 2012 році відповідач надав позивачу всі необхідні повноваження для продажу квартири, фактично передав квартиру та права на неї у повне розпорядження кредитора, що той визнав своєю заявою про відкликання виконавчого листа, а у 2013 році боржник вчинив аналогічні дії повторно. Отже, боржник не розпоряджався квартирою, правами на неї, цим майном розпоряджався кредитор. Банк продав квартиру у 2014 році, тоді як за умови добросовісних дій та врахування реальних обставин і законних майнових прав та інтересів позичальника мав змогу розблокувати продаж майна ще у 2010 році.

За наведених умов, позивач не вчинив належних і зрозумілих іншій стороні дій, що випливають як із суті зобов'язання, із вимог закону, так і зі звичаїв ділового обороту щодо недопущення заподіяння шкоди іншій особі, надання своєчасної можливості належно виконати зобов'язання позичальнику.

Отже, позичальник був позбавлений можливості здійснити належне виконання зобов'язання із розрахунку за договором шляхом або внаслідок продажу майна, натомість кредитор, не виконавши обов'язків, що їх слід було виконати саме йому, не довівши відсутності своєї вини у простроченні, безпідставно пред'явив позов до суду про стягнення заборгованості. Отже, має місце прострочення кредитора, дії якого по суті мали наслідком неможливість своєчасного або в розумний після виникнення для боржника відповідних обставин строк розрахунку за договором майном або коштами, отриманими від його реалізації.

Такі дії в сукупності також із неврахуванням факту ухвалення раніше судом рішення про стягнення боргу призвели до штучного збільшення розміру боргу та до його невірного розрахунку по суті. Кредитор не мав належних підстав вважати позичальника винним у порушенні зобов'язання в тих межах, в яких пред'явив позов, у справі відсутні докази щодо наявності підстав для покладання на відповідача у визначених позивачем межах цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язання. З урахуванням встановленого, дій сторін, вимоги про дострокове стягнення визначеного кредитором боргу істотно та необґрунтовано порушують законні майнові права та інтереси відповідача.

На підставі вказаного апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з позичальника заборгованості по тілу кредиту, по процентам, комісії за кредитним договором, після стягнення усієї заборгованості за цим договором заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2008 року, що набрало законної сили.

Доводи касаційної скарги на правильність висновку апеляційного суду не впливають, оскільки суперечать встановленим судом обставинам справи та правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 та від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, провадження № 14-10цс18.

Інші доводи касаційної скарги, на законність судового рішення не впливають, а зводиться до переоцінки доказів та незгоди із висновком суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк