Постанова
Іменем України

30 серпня 2018 року
м. Київ
справа № 750/5071/17
провадження № 61-34907св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі: військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2017 року в складі судді Логвіної Т. В., та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 28 серпня 2017 року в складі суддів: Лакізи Г. П., Вінгаль В. М., Скрипки А. А.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що вона з 04 жовтня 2007 року працювала на посаді бухгалтера фінансово економічної частини у військовій частині НОМЕР_1 . 24 квітня 2017 року подала заяву про звільнення за власним бажанням. В якій вказала дату звільнення з роботи 28 квітня 2017 року. 25 квітня 2017 позивач написала заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, яка була зареєстрована 25 квітня 2017 року, та продовжила виконувати обов`язки за своєю посадою.
Проте, тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , не розглянув заяву позивача від 25 квітня 2017 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та 24 квітня 2017 року видав наказ про звільнення позивача відповідно до статті 38 КЗпП України за власним бажанням з 28 квітня 2017 року. ОСОБА_1 вказувала, що в період з 27 квітня 2017 року до 11 травня 2017 року вона перебувала на лікарняному.
Вважає своє звільнення незаконним та проведеним із порушенням трудового законодавства, оскільки вона вчасно відкликала заяву про звільнення. Зазначає, що такими неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила поновити її на посаді бухгалтера фінансово економічної частини військової частини НОМЕР_1 , стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн та 5 120 грн витрат на правову допомогу.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2017 року позов задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді бухгалтера фінансово-економічної частини військової частини НОМЕР_1 .
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 16 070,85 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 2 560 грн витрат на правову допомогу, а всього 18 630,85 грн.
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог частини другої статті 38 КЗпП України без урахування відкликання нею поданої раніше заяви про звільнення за власним бажанням у межах строку, встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України. Тому, відповідно до статті 235 КЗпП України наявні правові підстави для її поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 28 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 належним чином повідомила військову частини НОМЕР_1 про своє небажання звільнятись та про відкликання раніше поданої заяви про звільнення.
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами залишено поза увагою, що заяву про відкликання заяви про звільнення ОСОБА_1 подала 25 квітня 2017 року, тобто вже після запрошення на цю посаду ОСОБА_3 в порядку переведення. Тому у військової частини не було правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення.

Також судами не враховано висновки, викладені у пункті 12 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).

05 червня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 жовтня 2007 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду бухгалтера фінансово-економічної частини.
24 квітня 2017 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням. В цій заяві позивач вказала дату звільнення з роботи 28 квітня 2017 року.
25 квітня 2017 позивач подала заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, заяви позивача були зареєстровані за вх. №№ 210, 212 відповідно. Після цього позивач продовжила виконувати обов`язки за своєю посадою.
Відповідно до листа непрацездатності серії АДЗ № 560144, виданого Чернігівською міською лікарнею № 2, ОСОБА_1 в період з 27 квітня 2017 року до 11 травня 2017 року перебувала на лікарняному.
Згідно з наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до статті 38 КЗпП України за власним бажанням з 28 квітня 2017 року.
Установлено, що листом від 28 квітня 2017 року, командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , проінформував позивача про те, що в задоволенні її заяви від 25 квітня 2017 про відкликання заяви про звільнення відмовлено з причини запрошення іншого працівника в порядку переводу для роботи на цій посаді.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що її звільнення проведено з порушенням вимог частини другої статті 38 КЗпП України без урахування відкликання нею поданої раніше заяви про звільнення за власним бажанням у межах строку, встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.
Установлено, що 24 квітня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка була зареєстрована відповідачем 24 квітня 2017 року, про звільнення її із займаної посади з 28 квітня 2017 року. Проте, наказ про звільнення було передчасно видано 24 квітня 2017 року, при цьому відповідну заяву про прийняття на роботу на посаду, яку займала позивач, іншою особою було подано тільки 03 травня 2017 року.
На підставі належним чином оцінених доказів, суди попередніх інстанції встановивши, вказані обставини з урахуванням наведених норм трудового законодавства, дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачем порушено визначену законом процедуру вивільнення працівника, у зв`язку з чим позивача звільнено без законної підстави, що відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого розраховано судом першої інстанції правильно та перевірено апеляційним судом.
Посилання касаційної скарги на частину четверту статті 24 КЗпП України про те, що особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 , яка була запрошена на роботу в порядку переведення з іншої військової частини, висловила свою згоду на переведення її на посаду бухгалтера 03 травня 2017 року, а тому станом на 25 квітня 2017 року, коли ОСОБА_1 відкликала свою заяву про звільнення з 28 квітня 2017 року, вказаної згоди не було отже, відсутні підстави для застосування приписів частини четвертої статті 24 КЗпП України 25 квітня 2017 року.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 28 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк