Номер провадження: 22-ц/785/7873/18
Номер справи місцевого суду: 495/3858/17
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

23.05.2017 року позивач ОСОБА_5, звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики, в якому просив суд стягнути на його користь грошові кошти за договорами позики з ОСОБА_3, еквівалентного в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу (ухвалення судового рішення) у загальній сумі 19500 доларів США, в т.ч. - 12000 доларів США - за основним зобов'язанням та 7500 доларів США - за відсотками (2,5 %).

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08.09.2011 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого він надав відповідачу 6000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики) 6000 доларів США та щомісячні проценти від суми позики в розмірі 2,5 % доларів США, до 08.09.2012 року.

10.11.2013 року між ним та ОСОБА_3 знову було укладено договір позики, на виконання умов якого ним передано у власність позичальникові ОСОБА_3 суму грошових коштів у розмірі 4000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики) 4000 доларів США та щомісячні проценти від суми позики в розмірі 2,5 % доларів США.

Також, 09.11.2014 року між ним та ОСОБА_3 знову було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавцем передано у власність позичальникові грошові кошти в борг в сумі 2000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики) 2000 доларів США та щомісячні проценти від суми позики в розмірі 2,5 % доларів США.

Однак, відповідач відмовлявся від сплати боргу в добровільному порядку в повному обсязі, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

У період з 08.09.2011 року по 10.08.2015 року було сплачено відповідачем лише відсотки за користування позикою в загальній сумі 8550 доларів США, без повернення основної суми позики 12 000 доларів США.

Враховуючи наведене, 09.03.2017 року позивачем на адресу позичальника засобами поштового зв'язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення було направлено претензію про повернення боргу/позики, яка станом на 08.03.2017 року склала 18900 доларів США.

Позивач вказав, що станом на день звернення до суду - 23.05.2017 року загальна заборгованість за договором позики складає 19500 доларів США, в тому числі за основним зобов'язанням позики - 12000 доларів США, та 7500 доларів США - в якості 2,5 відсотків.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь відповідну суми позики разом із встановленими у договорі відсотками.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.07.2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики були задоволені.

Було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 загальну суму боргу за договором позики у розмірі 19500 доларів США, що еквівалентно 503490, 00 грн. (згідно курсу НБУ станом на 25.07.2017 року), яка складається з: 12 000 доларів США, що еквівалентно 309840,00 грн. (згідно курсу НБУ станом на 25.07.2017 року) - основний борг; 7500 доларів США, що еквівалентно 193650,00 грн. (згідно курсу НБУ станом на 25.07.2017 року - відсотки за договором позики у розмірі 2,5% щомісячно); та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі 5128, 50 грн.

Разом з тим, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.10.2017 року, заяву ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_3, про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики було задоволено, заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.07.2017 року було скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.85-87).

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з тих підстав, що позовні вимоги ОСОБА_5 необґрунтовані, надумані та такі, що не підлягають задоволенню, про що надав суду письмові заперечення.

При цьому він заявив, що з претензії та з самого позову вбачається, що відповідач повернув позивачу грошові кошти у розмірі 12650 доларів США, що вже значно перевищує суму, яку вказує позивач в якості основного боргу.

Крім того, відповідач вказав, що як вбачається з доданих розписок позивача, вони були надані у 2011 та 2013 роках, а тому строк позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України вже давно сплинув, а позивач не заявляв про поновлення строку позовної давності.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики було задоволено частково. Було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 загальну суму боргу за договором позики від 08.09.2011 року та за договором позики від 10.11.2013 року, з урахуванням % за користування грошовими коштами, всього у розмірі 7555,12 доларів США, що еквівалентно станом на день винесення рішення 206 590,22 грн. (двісті шість тисяч п'ятсот дев'яносто гривень двадцять дві копійки)

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі 5128, 50 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивачем ОСОБА_5 вказане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржується.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_3 у позивача ОСОБА_5 брались грошові кошти двічі, у загальному у розмірі 10 000 доларів США, відповідно до двох розписок: від 08.09.2011 року та від 10.11.2013 року.

Відносно розписки від 09.11.2014 року, то таку розписку ОСОБА_3 не надавав, та відповідно і кошти не брав.

Що стосується відсотків у розмірі 2,5 %, то вказані відсотки мають сплачуватись лише по одній розписці від 10.11.2013 року, оскільки по іншій розписці вказані відсотки дописані пізніше, а тому стягненню не підлягають. Разом з тим, по цій розписці підлягають стягненню відсотки згідно облікової ставки НБУ.

Враховуючи, що відповідач повернув позивачу в якості відсотків 8550 доларів США, то решту коштів у загальній сумі 7555,12 доларів США, що еквівалентно станом на день винесення рішення 206 590,22 грн., суд стягнув з відповідача на користь позивача.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У своїй відповіді на заперечення відповідача, 16.01.2018 року позивач зазначив, що в своєму запереченні представник відповідача визнає факт отримання позики в розмірі 10000 доларів США, однак заперечує факт отримання позики за розпискою від 09.11.2014 року у розмірі 2000 доларів США, при цьому відповідач також не заперечує та визнає часткову сплату згідно наданого позивачем розрахунку грошового зобов'язання.

Так, суд в оскаржуваному судовому рішенні вказав, що за період з 08.09.2011 року по 10.08.2015 року, коли був здійснений останній щомісячний платіж позичальником відсотків - 2,5 %, було сплачено позичальником лише відсотки за користування позикою в загальній сумі 8550 доларів США, без повернення основної суми боргу у розмірі 12000 доларів США, а не 12650 доларів США, як хибно вказує представник відповідача, оскільки зазначене не відповідає дійсності та спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що права позивача на отримання відсотків за договорами позики ґрунтуються на нормах чинного законодавства, зокрема ст. 1048 ЦК України.

З наведеного слідує, що за договором позики від 10.11.2013 року між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди та погоджено розмір відсотків за користування позикою в розмірі 2,5 % від суми позики.

13.12.2017 року в судовому засіданні позивач пояснив, що вказав 2,5 % у договорі позики від 08.09.2011 року, аби не забути про дану обставину, що зовсім не вказує на відсутність такої домовленості між позивачем та відповідачем та підтверджується безпосередньо щомісячними оплатами відсотків за трьома договорами позики в сумі 150, 100 та 50 доларів США відповідно щомісячно в період з 10.11.2013 року по 10.08.2015 року (останній щомісячний платіж відсотків - 2,5 %, який самостійно здійснений позичальником)

Однак, з такими доводами позивача колегія суддів погоджується лише частково.

Як вбачається із боргової розписки від 08.09.2011 року, то відповідач ОСОБА_3 взяв у борг грошові кошти у сумі 6000 доларів США на строк з 08.09.2011 року до 08.09.2012 року, та зобов'язався їх повернути своєчасно.

З приводу зазначення відсотків у розмірі 2,5 % позивач вказав, що між сторонами правочину була усна домовленість про це, однак щоб не забути про неї він самостійно зазначив про таке у борговій розписці від 08.09.2011 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що відповідачем взято грошові кошти саме під 2,5 %, а тому суд правильно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині, тобто у стягненні 2,5 % по розписці від 08.09.2011 року.

З приводу укладеного 10.11.2013 року договору позики, суд, що оглядав оригінал розписки дійшов висновку про те, що укладений 10.11.2013 року договір позики є реальним доказом про те, що відповідач 10.11.2013 року отримав у позивача ОСОБА_5 у позику грошові кошти у розмірі 4000 доларів США під 2,5 %, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується наданої до суду третьої розписки від 09.11.2014 року та оглянутого у судовому засіданні її оригіналу, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач сам власноручно написав вказану розписку про начебто надання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 2000 доларів США під 2,5 %. Жодних підписів та підтверджень відповідача про отримання ним у борг вказаної суми коштів матеріали справи не містять. Більш того, вказана розписка взагалі не має дійсної дати надання коштів та строку їх повернення.

З цих підстав суд не взяв до уваги в якості доказу укладання 09.11.2014 року між позивачем та відповідачем договору позики та отримання ОСОБА_3 у ОСОБА_5 грошових коштів, та відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині.

При цьому суд правильно виходив із того, що оскільки відповідно до ст. 1047 ч. 2 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, то на підставі вказаних вимог закону, розписка позивача ОСОБА_5 про отримання від нього відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів не може бути належним доказом по справі.

Разом з тим, вказаною нормою матеріального права спростовуються доводи апелянта з приводу того, що вказані розписки не містять зобов'язання щодо повернення грошових коштів, а тому не можуть свідчити про укладення між сторонами договору позики.

З цих підстав, суд дійшов правильного висновку про те, що за укладеними 08.09.2011 року та 10.11.2013 року договорами позики відповідач має повернути позивачу взяті ним у позику грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США.

Що стосується позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами, суд дійшов до наступних висновків, з якими погоджується колегія суддів.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, судом правильно встановлено, що оскільки у договорі позики від 10.11.2013 року розмір процентів визначений - 2,5 % від суми позики щомісяця до дня повернення позичальником позики, то вказані відсотки у грошовому вираженні мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено позивачем у позові, що відповідачем у рахунок погашення відсотків за користування позикою позивачу було повернуто 8550 доларів США, з яких в період з 08.09.2011 року по 10.08.2015 року повернуто 7050 доларів США, у період з 10.11.2013 по 10.08.2015 року повернуто 1000 доларів США, а у період з 09.11.2014 року по 10.08.2015 року - у розмірі 500 доларів США.

У зв'язку з цим, та враховуючи, що оскільки відповідачем станом на 23.05.2017 року у період з 10.11.2013 року по 10.08.2015 року повернуто 1000 доларів США згідно розрахунку, заборгованість за відсотками за договором позики від 10.11.2013 року (а.с.11) складає 3300 доларів США.

Оскільки позивачем не заперечується повернення відповідачем інших 7550 доларів США, з яких можливо відняти борг у сумі 3300 доларів США, то суд дійшов правильного висновку про сплату відсотків у сумі 4250 доларів США.

Як було вказано вище, за основною сумою позики, відповідач має повернути позивачу взяту ним у позику суму коштів у розмірі 10000 доларів США.

Оскільки за договором позики від 08.09.2011 року, у ньому не визначені узгоджені обома сторонами розмір відсотків за користування чужими коштами, то у відповідності до вимог ст. 1048 ЦК України, його має бути визначено на рівні облікової ставки Національного банку України.

При цьому, суд обгрунтовано зазначив, що згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.ст. 1046, 1047, 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Щодо застосування строків позовної давності, то колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, останній щомісячний платіж відсотків - 2,5 % за користування позикою було здійснено 10.08.2015 року, а тому відповідно до ст. 264 ЦК України строк позовної давності перервався і почав свій перебіг заново.

З цих підстав та у відповідності до ст. 257 ЦК України в даному випадку перебіг загальної позовної давності розпочався 11.08.2015 року, в той же час позивач звернувся до суду з позовом 24.05.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

З огляду на викладене, жодних підстав для того, щоб вважати про порушення позивачем строків позовної давності, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 7555,12 доларів США, яку відповідач має сплатити позивачу за договорами позики від 08.09.2011 року та від 10.11.2013 року.

При цьому суд в оскаржуваному судовому рішенні надав повний розрахунок заборгованості відповідача, виходячи із облікової ставки НБУ по розписці від 08.09.2011 року, та виходячи з 2,5% за договором позики від 10.11.2013 року, та враховуючи повернуті відповідачем на користь позивача грошові кошти, у загальній сумі 7555,12 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США станом на день ухвалення рішення (27,3444 за 1 долар США), становило 206 590,22 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Також суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 5128, 50 грн.

Доводи апелянта з приводу того, що вказані розписки не містять зобов'язання щодо повернення грошових коштів, а тому не можуть свідчити про укладення між сторонами договору позики, є безпідставними, так як спростовуються

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.12.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра