Справа №759/1900/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/3581/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Кулішенка Ю.М., Приходька К.П.,

за участю секретаря Симоненко І.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року позивач звернувся до Святошинського суду міста Києва з позовом, в якому просив припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/10 частину земельної ділянки загальною площею 0,0727 га по АДРЕСА_1 та визнати на неї право власності за ОСОБА_1 із стягненням зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації за таку частину земельної ділянки; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/10 частину житлового АДРЕСА_1 з відповідними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, визнати на неї право власності за ОСОБА_1 із стягненням зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за таку частину житлового будинку; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року провадження у даній справі закрите у відповідності до п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Позивач, не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, яку мотивував тим, що суд першої інстанції невірно прийшов до висновку про тотожність даний заявлених позовних вимог з позовом, за який було розглянуто в рамках справи № 759/18694/13-ц, просив скасувати ухвалу про закриття провадження, а дану справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказав, що в зазначеній справі мова йшла про припинення права власності відповідачів на належну їм частку в спільному майні при вирішенні питання про набуття позивачем права власності на 9/10 спірного домоволодіння, тоді як на даний час він висуває вимоги як особа, чиє право було визнане та зареєстроване в установленому порядку.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Відповідно до змісту позовної заяви, поданої в лютому 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення належної останнім частки у спільному майні (будинку та земельній ділянці) на підставі положень ст. 365 ЦК України, а саме: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, саме аналогічні позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з цих же підстав були предметом розгляду й у справі №759/18694/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Святошинської РДА у м. Києві про визнання недійсним договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2015 року у задоволенні такого позову було відмовлено.

Апеляційний суд м. Києва 10.02.2016 року ухвалив рішення, яким рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2015 скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частин земельної ділянки та визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 19.11.2007 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у частині дарування 9/10 частини земельної ділянки що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.06.2017 рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.02.2016 залишено без змін, зазначивши, що апеляційний суд відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_5 у частині його вимог про припинення права власності ОСОБА_3, на 1/10 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 та право власності ОСОБА_2 на 1/10 частку того ж житлового будинку і визнання за ОСОБА_1 права власності на ці частки нерухомості зі сплатою на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_2 грошової компенсації, виходив із того, що вимога про припинення права власності за малозначністю часток необґрунтована у зв'язку з недоведеністю ознак для припинення права особи на частку у спільному майні (ст. 365 ЦК України), а також у зв'язку з невнесенням на депозит суду грошової компенсації вартості цих часток.

За таких умов колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції з приводу наявності підстав для закриття провадження у справі з підстав, визначених п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, вважаючи їх правильними. В даній справі позивачем було пред'явлено ті ж позовні вимоги до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та з тих же правових підстав, що й були предметом розгляду у справі №759/18694/13-ц, в рамках якої було ухвалене рішення, яке набуло законної сили. Доводи апеляційної скарги щодо відмінності вказаних справ були ретельно досліджені колегією суддів апеляційного суду та визнані такими, що не відповідають дійсним обставинам. За таких умов підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Ю.М. Кулішенко

К.П.Приходько