Справа № 654/2468/18
Провадження №2/654/985/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2018 року Голопристанський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Данилевського М.А.

за участі секретаря Друговин В.М.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Гола Пристань справу №654/1566/18 за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк " до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

До Голопристанського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості звернулося АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Посилається на те, що позивачем та відповідачем укладено договір б/н від 30.01.2008, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 250,00грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав.

Станом на 30.04.2018 року заборгованість по кредитному договору становить 14931,28 (чотирнадцять тисяч девятсот тридцять одна гривня) 28 коп.

У зв'язку з вищевикладеним позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача в судове засідання не зявився, в матеріалах справи є заява, в якій він просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Також представник позивача надав відповідь на заяву про застосування строків позовної давності в якій зазначає, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобовязання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову та надав заяву з проханням врахувати строк позовної давності. Посилаючись на правові позиції ВСУ, зробленій у постанові від 16.11.2016 по справі №6-2469цс16 зазначено, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про протидії, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Також представник відповідача зазначає, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що міститься в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір б/н від 30.01.2008, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 250,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 30.04.2018 заборгованість по кредитному договору становить 14931,28грн. і складається з наступного:

- заборгованості за кредитом 364,13 грн.,

- заборгованості по процентам за користування кредитом 9226,12 грн.,

- заборгованість за пенею та комісією 4391,92 грн.,

- штраф (фіксована частина) 250,00 грн.,

- штраф (процентна складова) 699,11 грн.

За правилами ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Умови договору відповідачем порушені, про що свідчить розрахунок заборгованості, наданий ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 5-7).

Представник відповідача подав до суду заяву, в якій зазначив, що на момент звернення до суду у позивача закінчився перебіг строку позовної давності і на цій підставі просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 36).

Довідка про умови кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_2 (а.с.9), також не свідчать про визнання боргу відповідачем.

За відсутності дій відповідача, які свідчать про визнання боргу та переривають строк позовної давності, перебіг позовної давності за кредитом не перервався та сплив впродовж, 3-х років з дати останнього платежу, а саме з 26.06.2009 (ст.264 ЦК України).

Позивачем не доведено наявність волевиявлення відповідача, щодо перевипуску карти та встановлення нового строку дії кредитного договору (строку дії картки).

Частина 1 статті 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що згідно з умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 10-15) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником до 25 числа місяця, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цих зобовязань.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року №14-10цс18, у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики ОСОБА_3 Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

У відповідності до пункту 3.1.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено продовження банком строку дії картки у разі наявності двох умов: якщо до початку місяця закінчення строку її дії не надійшла письмова заява Держателя про закриття картрахунку та при умові наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по даному рахунку.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позивач сам зволікав із зверненням з позовом до суду, що призвело до зростання штрафних санкцій та пропуском строку позовної давності. Заборгованість в 250 грн. стала 14931,28грн., що є не справедливим по відношенню до відповідача.

Таким чином, враховуючи, що заборгованості за кредитним договором від 30.01.2008 у ОСОБА_2 виникла, відповідно до наданого розрахунку починаючи з 30.01.2008, останній платіж був 26.06.2009 суд приходить до висновку про закінчення строку позовної давності 26.06.2012 року, до моменту звернення позивача до суду, а саме 17.07.2018.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з застосуванням наслідків порушення строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 229, 258, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 261, 266, 267 Цивільного кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк " Приват Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з вручення йому повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 14.12.2018 року.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://court.gov.ua/.

Суддя М. А. Данилевський