ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 548/205/16-ц

провадження № 61-4267св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Миркушіної Н. С., та рішення апеляційного суду Полтавської області від 3 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визначення порядку та способів участі у вихованні малолітньої дитини. Вказував, що з 15 вересня 2007 року по 3 лютого 2016 року перебував з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_7.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 3 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір'ю.

У даний час між ним та відповідачем виник спір щодо порядку та способів його участі як батька у вихованні дитини.

Посилаючись на наведене, просив ухвалити рішення, яким визначити наступний порядок участі у вихованні дитини: кожного буднього дня забирати сина до себе за місцем свого проживання о 16:00 годині та повертати матері о 19:00 годині; кожної суботи забирати сина до себе за місцем свого проживання о 9:00 годині та повертати матері наступного дня в неділю о 9:00 годині; у святкові дні, якщо такі дні припадають на понеділок, вівторок, середу, четвер або п'ятницю, забирати сина до себе до місця свого проживання о 9:00 годині та повертати матері о 14:00 годині; у літній період часу, який буде збігатися з його щорічною відпусткою, забирати сина на 14 днів для проживання за місцем проживання батька та з правом переміщення дитини по території України з метою спільного відпочинку та оздоровлення, у тому числі на морі; у визначені дні спілкування батька і сина дозволити перебування дитини з батьком без присутності матері; у визначені дні спілкування батька і сина дозволити відвідування дитячих майданчиків, парків, стадіонів, культурно-масових та розважальних заходів.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визначено такий порядок та способи участі ОСОБА_4 у вихованні сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- кожного буднього дня забирати сина до себе до місця свого проживання о 10:00 годині та повертати матері о 12:30 годині;

- кожної суботи забирати сина до себе до місця свого проживання о 10:00 годині та повертати матері наступного дня, в неділю, о 10:00 годині;

- у святкові дні, якщо такі дні припадають на понеділок, вівторок, середу, четвер або п'ятницю, забирати сина до себе до місця свого проживання о 10:00 годині та повертати матері о 14:00 годині;

- у визначені дні спілкування батька і сина дозволено відвідування дитячих майданчиків, парків, стадіонів, культурно-масових та розважальних заходів.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що батьки мають рівні права на виховання сина, та з урахуванням віку, розпорядку дня, стану здоров'я дитини визначив час перебування дитини з батьком і відмовив у спільному літньому відпочинку протягом 14 днів.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 3 листопада 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволені частково.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено такий порядок та способи участі батька у вихованні малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- спілкування з дитиною щовівторка та щочетверга з 17-00 до 19-00 год. за місцем проживання позивача;

- спілкування з дитиною щосуботи з 10-00 до 17-00 год. за місцем проживання позивача.

У визначені дні спілкування дозволено перебування дитини з батьком без присутності матері і дозволено відвідування дитячих майданчиків, парків, стадіонів, культурно-масових та розважальних заходів. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення щодо порядку участі батька у вихованні дитини, дійшов висновку, що дитина через малолітній вік має особливий розпорядок дня, між сторонами постійно виникають конфліктні ситуації; встановлення зміненого порядку спілкування батька з дитиною зможе забезпечити нормальний стабільний фізичний та емоційний стан дитини і позитивно вплине на його розвиток.

У листопаді 2016 року ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2016 року і рішення апеляційного суду Полтавської області від 3листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з'ясували фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам; не звернули увагу на те, що встановлений судами порядок його участі у вихованні дитини носить дискримінаційний характер щодо його прав як батька і відповідач чинить йому постійні перешкоди у спілкуванні з сином. До того ж відповідач змінила місце проживання, що утруднює його спілкування у спосіб, визначений судом. Посилання судів на те, що проведення спільного відпочинку з дитиною влітку протягом 14 днів негативно вплине на стан дитини, є безпідставним, оскільки він як люблячий батько має можливість забезпечити дитині у цей час належне піклування.

Відповідач ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить відхилити касаційну скаргу позивача, посилаючись на те, що способи участі батька у вихованні дитини, встановлені апеляційним судом, відповідають віку та стану дитини; безпосередньо вона дотримується порядку та способу участі батька у вихованні дитини, встановленого судом, і не чинить перешкод батьку у спілкуванні з дитиною; мотиви касаційної скарги позивача вважає надуманими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами під час розгляду справи встановлено, що з 15 вересня 2007 року сторони перебували у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_7.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 3 лютого 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка у подальшому змінила прізвище на ОСОБА_5.

Дитина ОСОБА_7 після розлучення залишився проживати з матір'ю.

За даними акта обстеження умов проживання від 28 грудня 2015 року, складеного службою у справах дітей Хорольської районної державної адміністрації, умови проживання дитини з матір'ю визначені як добрі. Санітарний стан помешкання добрий, у повному обсязі забезпечений меблями, побутовою технікою, продуктами харчування.

З копії відповіді Лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Хорольського району № 55 від 8 лютого 2016 року судами встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на спеціальному диспансерному обліку не перебуває, стан здоров'я задовільний.

За висновками опікунської ради при виконавчому комітеті Хорольської міської ради від 9 червня 2016 року «Про обстеження умов проживання гр. ОСОБА_4, ОСОБА_7» умови проживання дитини відповідають умовам розміщення дітей.

Висновком комісії з питань захисту прав дитини Хорольської районної державної адміністрації від 17 червня 2016 року № 01-06/167 «Про вирішення спору між громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо визначення порядку та способів участі у вихованні їх малолітньої дитини ОСОБА_7» визначено, що батьки мають рівні права на виховання дитини і запропоновано батькам спільно вирішити питання, пов'язані з вихованням сина, та врегулювати час перебування з дитиною, вирішення даного питання покладено на розсуд суду.

Так, статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною другою статті 159 СК України встановлено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини з урахування кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

У даній справі, частково задовольняючи позов ОСОБА_4, апеляційний суд взяв до уваги як вік та інтереси малолітньої дитини, ставлення до дитини обох батьків, так і неприязні стосунки між сторонами. При цьому апеляційний суд зазначив, що при зміні обставин, зокрема зміні віку дитини, сторони мають право змінити графік порядку та способів участі у вихованні .

З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Статтею 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки доказам у справі, безпідставні і спростовуються змістом судових рішень, з яких вбачається, що надані сторонами докази ретельно досліджені в судовому засіданні, рішення суду містить висновки щодо результатів їх оцінки, що відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У березні 2018 року позивач подав уточнення до касаційної скарги, в яких зазначає про зміну відповідачкою місця проживання, що утруднює виконання рішення суду, та, посилаючись на ці обставини, просив ухвалити нове рішення.

Проте ці доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, Верховний Суд вважає, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 3 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик