КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 760/19580/16-ц

провадження № 22-ц/824/4510/2018

13 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря Дуки В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року у складі судді Українця В.В.,

встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати кредитний договір від 25.10.2007 року № KIJ0GA0000102P, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі- ПАТ КБ «ПриватБанк») недійсним.

Посилався на ті підстави, що 25 жовтня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № KIJ0GA0000102P, за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у формі кредитної лінії у розмірі 77 620 доларів США строком до 26 жовтня 2017 року, а позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Вважає, що вказаний кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить правам та інтересам позивача, був укладений всупереч вимогам цивільного законодавства та законодавства України про захист прав споживачів.

Так, при укладені кредитного договору 26.10.2017 він не був належним чином повідомлений про валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором, що свідчить про несправедливість його умов.

Під час укладення кредитного договору позичальник також не був повідомлений у письмовому вигляді про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг за кредитом, як це передбачено п.2 д ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, в даному випадку мало місце введення позивача в оману.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на ті підстави, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його прав, як сторони кредитного договору.

Зазначив, що хоч на момент укладення кредитного договору положення п. п. «д», п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ще не діяли, проте під час безпосереднього виконання договору ці положення мали вагоме значення, а їх неврахування потягло за собою порушення прав позивача.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник АТ КБ &qule;ПриватБанк&qu.0; - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № KIJ0GA0000102P, відповідно до якого ОСОБА_2 було видано кредит у розмірі 77 620 доларів США строком до 26 жовтня 2017 року (а.с. 6-8).

Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, витрати, збитки ( п.6.5).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання вказаного кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Висновок суду першої інстанції є правильним.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 цього Кодексу, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови ( пункти) , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Доказів того, що волевиявлення позивача на укладення вказаного договору не було вільним та не відповідало його внутрішній волі матеріали справи не містять. При цьому позивач не надав доказів щодо введення його в оману під час укладання договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитись з текстом та умовами договору, власноручно його підписав та протягом тривалого часу виконував його умови.

Відповідно до п. д ч.2 ст.11 Закону України &qu

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Разом з тим, положення ст. 15 і 23 цього Закону не передбачають своїм наслідком можливість визнання кредитного договору недійсним.

Подальша зміна положень п. д ч.2 ст.11 Закону України &quew;Про захист прав споживачів&q?на; також не може слугувати підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 18 Закону України &qugi;Про захист прав споживачів&qucm; продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачів умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13.

Позивачем не обґрунтовано, які саме умови договору на його думку є несправедливими, та які мають своїм наслідком порушення принципу добросовісності, призводять до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ст. 36 Закону України &qu1#;Про Національний банк України&q? Н; офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється та оприлюднюється Національним банком України.

Згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку офіційного курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про курси іноземних валют станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Несення позивачем додаткових майнових втрат внаслідок знецінення національної валюти не є обставиною, що свідчить про порушення принципу рівності сторін цього договору та наявності правових підстав для визнання його недійсним.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем при укладенні вказаного кредитного договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів», які могли б слугувати підставою для визнання його недійсним.

Враховуючи предмет і підстави позову, надані суду докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем не доведено порушення його прав, як споживача банківських послуг.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: Т. А. Семенюк

І. М. Рейнарт