КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 752/15574/17

провадження № 22-ц/824/4655/2018

13 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря Дуки В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання додаткової угоди до договору кредиту недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року в складі судді Чередніченко Н.П.,

встановив:

31 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсною з моменту укладення Додаткову угоду № 1 від 24 жовтня 2008 року до Договору кредиту № 73 від 06 березня 2007 року, укладеного між ним та ПАТ &q?ен;Укрсоцбанк&q?а ;.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06.03.2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 73, пунктом 1.1 якого передбачено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 24 000 дол. США , зі сплатою 13% річних. Кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту - 03.03.2017 р.

Додатковою угодою №1 від 24 жовтня 2008 року про внесення змін до договору кредиту № 73 від 06.03.2007 року передбачено у зв'язку зі зміною умов кредитування з 20.10.2008 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 16 % річних.

Позивач із вказаною зміною не згоден, оскільки додаткова угода порушує його права, як споживача фінансових послуг.

Зазначив, що письмового повідомлення про зміну відсоткової ставки за користування кредитом за 10 робочих днів до дати застосування нової ставки позичальнику від банку не надходило. 12 грудня 2008 року було прийнято зміни до ст. 1056-1 ЦК України, якими передбачено неможливість збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки. Відсоткову ставку було підвищено без жодних на те підстав. Скориставшись своєю професійною перевагою банк ввів споживача в оману щодо законності укладання договору на таких умовах, порушивши при цьому ч.1 ст.203 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2- адвокат ОСОБА_3 просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, з огляду на кінцевий термін погашення кредиту. Письмового повідомлення про збільшення відсоткової ставки позичальнику від банку не надходило. Умовами кредитного договору передбачені випадки підвищення відсотків за користування кредитом, а саме: у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, у тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету кредитора. Однак у спірній додаткові угоді зазначено, що процента ставка підвищується у зв'язку зі зміною умов кредитування за договором кредиту від 06.03.2007 року, що свідчить про підвищення відсоткової ставки без належних на те причин.

Також суд не врахував, у відповідності до ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору протягом усього строку кредитного договору, установлений договором розмір процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, а умова договору щодо такої зміни є нікчемною. Тобто, рішення банку щодо збільшення процентної ставки в односторонньому порядку від 24.20.2008 року є неправомірним.

Крім того, відповідачем не було письмово попереджено позивача про наміри підвищити відсоткову ставку за кредитним договором.

Вказує, що умови спірної додаткової угоди створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, тому є несправедливими і, у відповідності до ч.5 ст. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», спірна угода має бути визнаною судом недійсною.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судове засідання учасники справи не з'явились, про день,час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Пунктом 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом установлено, що 06 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №73, пунктом 1.1 якого передбачено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 24 000 дол. США , зі сплатою 13% річних. Кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту - 03.03.2017 р.

Відповідно до п. 2. 6 цього договору, у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету кредитора, кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів та комісії, визначених, відповідно, в п.п.1.1 та 3.3.16 цього договору.

У зв'язку зі зміною умов кредитування за договором кредиту від 06.03.2007, сторони уклали Додаткову угоду №1 від 24 жовтня 2008 року, якою домовились з 20.10.2008 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 16 % річних.

Враховуючи ту обставину, що можливість зміни умов договору в частині збільшення процентної ставки була передбачена раніше укладеним договором кредиту, збільшення процентної ставки відбулося за згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди до договору, з дотриманням вимог ст. 629, 639, 1055 ЦК України, правові підстави для висновку про недійсність зміни процентної ставки відсутні.

Відсутність письмового повідомлення позичальника про ініціювання збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом не пізніше ніж за 10 робочих днів до дати їх застосування, як це передбачено п.2. 6.1 кредитного договору, не свідчить про недійсність угоди сторін про зміну процентної ставки.

Відповідно до п. 2.6.2 кредитного договору сторони домовились, що у разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.6.1 цього договору, підписати наданий кредитором договір про зміну умов цього договору.

Своїм правом на відмову від підписання наданого кредитором договору про зміну умов позичальник не скористався.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI, який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15.

Пунктом 2.6 кредитного договору, укладеного 06 березня 2007 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», передбачено право банку ініціювати зміну процентної ставки, яке відповідач реалізував шляхом укладення додаткової угоди №1 про внесення змін до договору кредиту №73.

За таких підстав доводи позивача про неправомірність збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку з 24 жовтня 2008 року є необґрунтованими.

Погоджуючись на умови додаткової угоди щодо збільшення відсоткової ставки з 13% до 16 % річних позичальник міг в повній мірі оцінити юридичні та фінансові ризики для себе внаслідок її укладення.

Доводи позивача, що умови додаткової угоди створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, є необґрунтованими.

Тлумачення змісту ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Позивач не довів підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, для визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Одночасне посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на подання позову з пропуском строку позовної давності не призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: Т. А. Семенюк

І. М. Рейнарт