П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 562/1984/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/190/18

Головуючий у суді першої інстанції: Мичка І.М.

Місце, дата і час ухвалення рішення суду

(вступна і резолютивна частини):

о 12 год. 47 хв. 05.06.2018 року у м. Здолбунів Рівненської області

Повний текст рішення складено: дату не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2;

відповідач - ОСОБА_3;

представники учасників справи:

позивача - адвокат ОСОБА_4;

відповідача - адвокат ОСОБА_5;

за участі: ОСОБА_3 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, де просив визнати за ним право особистої приватної власності на 55/100 частки квартири № АДРЕСА_2, визнати за ним та ОСОБА_3 право власності за кожним по 225/1000 частки в праві спільної сумісної власності на 45/100 частки вказаної квартири. Просив залишити квартиру в їх спільній частковій власності відповідно до розміру належної йому 775/1000 частки, ОСОБА_3 - 225/1000 частки, а також встановити порядок користування квартирою, виділивши йому жилі кімнати площею 12,3 кв.м та 15,6 кв.м. з прилеглим до неї балконом, що позначені у технічному паспорті літерами «5» та «6», а ОСОБА_3 - жилу кімнату площею 7,9 кв. м, позначену в технічному паспорті літерою «4», допоміжні приміщення - кухню, вбиральню та коридори, позначені у технічному паспорті літерами «1», «2», «3», «7» - залишити у їхньому спільному користуванні.

Обґрунтовуючи позов, посилався на те, що спірна квартира придбана під час шлюбу з ОСОБА_3 за ціною 243 600 грн., з яких ним особисто було внесено 134 236 грн. особистих коштів, виручених від продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1. Тому йому на праві особистої приватної власності, відповідно до розміру внесених ним особистих коштів, належить 55/100 частки, інші 45/100 частки належать йому та відповідачу порівну - по 225/1000 кожному. Оскільки зазначене жиле приміщення є неподільним і вони не можуть домовитися про порядок володіння та користування ним, просив визначити ідеальні частки у майні без реального поділу, залишивши квартиру в спільній частковій власності.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов, де просила визнати за нею та позивачем право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення (кухню, вбиральню, коридори), що позначені у технічному паспорті літерами «1», «2», «3», «7» квартири № АДРЕСА_2, визнати за нею право особистої приватної власності на 3566/10000 частки квартири, що складається з кімнат жилою площею 12,3 кв. м та 7,9 кв. м, позначені у технічному паспорті літерами «5» та «4», а за ОСОБА_2 - право власності на 2998/10000 частки, що складається з кімнати житловою площею 15,6 кв. м з прилеглим до неї балконом, позначеної у технічному паспорті літерою «6».

Свої вимоги мотивувала тим, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу частково за кошти ОСОБА_2 та у переважній частині за позичені кошти в сумі 100 000 грн., які вона змушена повертати кредиторам самостійно. Більшу ж частину своїх особистих грошових коштів позивач витратив на розваги та відпочинок, адже не працював і жодного доходу не одержував. Оскільки з нею проживає їх спільний неповнолітній син, просила відступити від засад рівності часток подружжя.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ним право особистої приватної власності на 55/100 частки квартири № АДРЕСА_2.

Визнано за кожною зі сторін право власності по 225/1000 частки в праві спільної сумісної власності на 45/100 частки квартири.

Залишено спірну квартиру в спільній частковій власності сторін відповідно до розміру належних ОСОБА_2 775/1000 частки та ОСОБА_3 225/1000 частки.

Встановлено порядок користування квартирою.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовлено.

У серпні 2015 року в суд звернувся ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності. Позов мотивував тим, що на підставі обставин, встановлених рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року, йому належить 775/1000 частки квартири № АДРЕСА_2, а відповідачу - 225/1000 часток зазначеної квартири. Позаяк її частка є незначною і не може бути виділена в натурі, тому просить припинити право власності за ОСОБА_3 і стягнути з нього на її користь 45 000 грн. грошової компенсації.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про перегляд рішення Здолбунівського районного суду від 13 січня 2015 року в зв'язку з нововиявленими обставинами. Заяву обґрунтовано тим, що під час розгляду справи свідок ОСОБА_7, діючи із прямим умислом, при допиті її судом як свідка повідомила недостовірні відомості про факти та обставини, які мають значення для справи, а саме про отримання нею грошових коштів як авансу від ОСОБА_2 за купівлю продаж нерухомого майна-квартири. Вважала, що якби свідок надала суду правдиві показання, то суд мав би законні підстави для ухвалення іншого за своїм змістом рішення.

Ухвалою Здолбунівського районного суду від 01 серпня 2016 року заяву про перегляд рішення в зв'язку з нововиявленими обставинами задоволено.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду.

01 вересня 2016 року ОСОБА_2 подав заяву про відвід судді. Заяву мотивував тим, що за очевидної відсутності процесуальних підстав головуючим призначено заяву про перегляд рішення в зв'язку з нововиявленими обставинами, чим грубо порушив процесуальні норми.

Ухвалою Здолбунівського районного суду від 23 березня 2017 року справу за заявою ОСОБА_3 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до неї про визначення частки в майні особистою приватною власністю, поділ спільної сумісної власності і встановлення порядку користування житловим приміщенням та її зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні об'єднано разом зі справою за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 червня 2018 року задоволено частково заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення в зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки в майні особистою приватною власністю, поділ спільної сумісної власності і встановлення порядку користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні зі справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним окремо по ? частки в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2.

Встановлено порядок користування квартирою.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де посилався на його незаконність та необґрунтованість. Вважав, що підстави для перегляду рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року в зв'язку з нововиявленими обставинами є відсутніми.

На її обґрунтування зазначав про суперечність дійсним обставинам тверджень заявника про те, що нововиявленими обставинами слід вважати недостовірні відомості про факти, які мають значення для розгляду, що повідомлені свідком ОСОБА_7

Так, пункти 1, 2 ч. 2 ст. 361 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_3) передбачають наявність підстав для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. Зокрема, ними є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи та встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення.

На його думку, необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи, вони не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Ці обставини мають стверджуватись фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують обставини, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Тому, вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати обставини нововиявлені та нові, необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, адже нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами.

Покликався, що судове рішення не може переглядатись за нововиявленими обставинами, якщо ці обставини могли бути відомі заявникові на час розгляду справи. При цьому вказував, що обставини, на які посилається особа, що брала участь у справі, у своїх поясненнях або обставини, які могли бути встановлені судом, не є нововиявленими обставинами.

За наведених міркувань вважав, що в основу рішення Здолбунівського районного суду від 13 січня 2015 року не були покладені показання свідка ОСОБА_7, а тому твердження заявника про те, що у разі, якби свідок надала суду правдиві показання, то були б достатніми підстави для ухвалення іншого за змістом рішення, - є необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Разом з тим, про інші, ніж надані в суді свідчення щодо відомих свідку обставин у справі, ОСОБА_3 заявляла при апеляційному і касаційному оскарженні.

Обставина щодо надання нею недостовірних відомостей під час її допиту як свідка судом, на яку посилається ОСОБА_8 як на нововиявлену, не є такою, позаяк була відома при розгляді судами вищестоящих інстанцій. Тому даний факт в розумінні вимог ч.ч. 1, 2 ст. 361 ЦПК України (в попередній редакції) не є нововиявленою обставиною.

Вважав, що під час первинного розгляду справи при встановленні судом тієї обставини, що придбання спірної квартири подружжя вчинялось за кошти, отримані від продажу належної йому однокімнатної квартири, що відповідачем і не оспорювалось. Її твердження про те, що оплату за купівлю спірної квартири в розмірі 243 600 грн. здійснювала заявник, спростовується змістом договору купівлі-продажу, де стороною зазначено ОСОБА_2 Зазначав, що покликання відповідача на те, що спірна квартира придбана під час шлюбу частково за його кошти та за нібито позичені кошти в сумі 100 000 грн., не доведені належними та допустимими доказами.

На його думку, оскаржуване рішення не містить обов'язкових реквізитів, передбачених ст. 265 ЦПК України, тобто не містить відомостей про те, що саме суд вирішив.

Окрім того, суд залишив поза увагою заяву про відвід судді, яка подавалась ним з огляду на наявність підозри щодо необ'єктивності та упередженості, що здійснював розгляд справи.

Покликаючись на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, переконував, що рішення Здолбунівського районного Рівненської області від 13 січня 2015 року, що набрало законної сили, є остаточним і не може ставитись під сумнів.

З таких мотивів просив рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки в майні особистою приватною власності, поділ спільної сумісної власності, встановлення порядку користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні закрити.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи і їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_2, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення суду у зв'язку із нововиявленими обставинами, а його рішення від 13 січня 2015 року - скасовано і призначено справу до розгляду.

Обставиною, яку суд визнав нововиявленою, є те, що під час розгляду справи про припинення права на частку у спільному майні ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_7 як свідок повідомила недостовірні відомості про факти та обставини, які мають значення для розгляду справи, а саме про отримання нею грошових коштів як аванс від ОСОБА_2

У заяві про перегляд рішення суду в зв'язку з нововиявленими обставинами заявник зазначала, що завідомо неправдиві показання свідка були підставою для визнання за ОСОБА_2 особистого права на 55/100 частки квартири та 225/1000 частки в праві спільної сумісної власності на квартиру. Цим самим безпідставно було збільшено розмір його частки в майні.

Приходячи до висновку про часткове скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів бере до уваги, що необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 361 ЦПК України (в попередній редакції), є те, що вони існували на час розгляду справи, ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року спростовано шляхом аналізу змісту договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 18 липня 2013 року доводів ОСОБА_3 про оплату за її купівлю в розмірі 243 600 грн. Зазначений правочин нею не оскаржувався, а за його умовами покупцем значиться саме ОСОБА_2 Ним же й підписано договір, а тому з огляду на це обставина фактичної передачі грошей продавцю будь-якою зі сторін у справі не мають вирішального правового значення.

Матеріали справи містять посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу заяву ОСОБА_7 від 23 січня 2015 року, де зазначається про внесення саме ОСОБА_3 оплати за придбану квартиру.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому п. 12 своєї постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у Цивільному кодексі України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Отже, недостовірність показань ОСОБА_7 сама по собі не є тим доказом, який міг би призвести до іншого правового наслідку судового розгляду, тобто до висновку суду щодо відповідності розміру часток сторонам у спірній квартирі. Тому ця обставина, яка була предметом розгляду суду апеляційної інстанції, не може бути нововиявленою.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Правєдная проти Росії» від 18 листопада 2004 року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Так само в рішенні Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року наголошено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті досягнути нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Оскаржуваним рішенням визнано за сторонами у справі право власності за кожним окремо по ? частки в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру. Зроблено висновок, що ОСОБА_2 не надав доказів про те, що ця нерухомість була придбана частково ним за кошти, які належали йому особисто, а відтак не довів, що частина квартири може бути виключно його особистою приватною власністю.

Між тим, об'єктивним і переконливим доказом у справі є факт укладення 17 липня 2013 року договору купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 (продавець) передав у власність ОСОБА_9 (покупець), належну на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, квартиру АДРЕСА_1. Продаж квартири вчинено за 134 236, 00 грн.

Придбання сторонами квартири АДРЕСА_2 вартістю 243 600, 00 грн. вчинялось з мінімальним часовим розривом - наступного дня і безсумнівно за кошти ОСОБА_2, що отримані від продажу попередньої квартири.

З урахуванням правил ч. 7 ст. 57 СК України частка ОСОБА_2 у спірній квартирі відповідно до розміру внеску (коштів, отриманих за продаж однокімнатної квартири) є його особистою приватною власністю, а інша - спільною сумісною власністю подружжя.

Тому суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про перегляд рішення суду за обставиною, яка не могла бути нововиявленою і відповідно ухвалив рішення, яке не може залишатися чинним.

Згідно з ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255, 257 цього Кодексу.

Роз'яснення абз. другого п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №4 "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами" вказують, що з набранням законної сили новим судовим рішенням, ухваленим за результатами перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі. Отже, немає необхідності вирішувати питання про їх скасування.

Таким чином, скасування апеляційним судом рішення місцевого суду, яким задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Здолбунівського районного суду від 13 січня 2015 року, надає йому (останньому рішенню) юридичну чинність та повертає до законної сили.

Окрім того, колегією суддів береться до уваги, що ОСОБА_2 не вимагає апеляційного перегляду рішення суду в частині відмови йому в позовних вимогах щодо припинення частки у спільному майні подружжя. Тобто в цій частині рішення суду не переглядалося.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 377, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області 05 червня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності за кожним окремо по ? частки в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 та встановлення порядку користування квартирою, виділивши ОСОБА_2 у користування жилу кімнату площею 15, 6 кв.м. з прилеглими до неї балконом, а ОСОБА_3 - жилу кімнату площею 7, 9 кв.м. та жилу кімнату площею 12, 3 кв.м. з прилеглими до неї балконом, залишивши у спільному користуванні співвласників допоміжні приміщення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки в майні особистою приватною власністю, поділ спільної сумісної власності та встановлення порядку користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні - закрити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 18 год. 35 хв. 11.12.2018.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: С.С.Шимків

С.В.Боймиструк