Справа № 618/604/18
Провадження № 2/618/171/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2018 року Дворічанський районний суд Харківської області у складі: головуючого - судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання Рябенко Л. В., розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в смт Дворічна цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Дворічанського району Харківської області про визнання права власності на спадкову земельну ділянку, встановлення факту належності спадкового майна, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Дворічанського району Харківської області про визнання права власності на спадкову земельну ділянку, встановлення факту належності спадкового майна, обґрунтовуючи свої вимоги наступним: 12 липня 2016 року померла її мати ОСОБА_3. Після її смерті залишилася земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХР № 055087, ділянка розташована на території ОСОБА_2 сільської ради. За життя мати склала заповіт на імя своєї дочки ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_1) ОСОБА_5 позивач звернулася до нотаріуса з питання оформлення спадщини за заповітом після смерті своєї матері відносно вказаної земельної ділянки, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій в звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на імя спадкодавця та рекомендовано звернутися до суду. В звязку з цим позивач просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері.

В підготовче засіданні позивач не зявилася, надавши до суду заяву в якій вона відмовилася від позову в частині встановлення факту належності спадкового майна, а в частині визнання права власності на спадкову земельну ділянку підтримала позовні вимоги повністю та просила їх задовольнити з підстав, викладених вище, судове засідання просила провести у її відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільський голова ОСОБА_6 до суду не зявився, надавши заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог, просив справу розглянути в його відсутність.

За результатами підготовчого провадження на підставі повідомлених позивачем обставин справи, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 550907 від 14 липня 2016 року, виданого виконавчим комітетом Новоєгорівської сільської ради Дворічанського району Харківської області, ОСОБА_3 померла 12 липня 2016 року.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХР №055087, виданого Дворічанською районною державною адміністрацією Харківської області 20 грудня 2002 року на підставі розпорядження Дворічанської райдержадміністрації від 04 жовтня 2002 року №200, ОСОБА_3 передана у приватну власність земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6, 5462 га, яка розташована на території ОСОБА_2 сільської ради Дворічанського району Харківської області, кадастровий номер :01:000:0209.

Відповідно до довідки відділу у Дворічанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №29-20-0.23,17-1099/108-17 від 19 жовтня 2017 року, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №0182422 від 30.10.1997 року на імя ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ХР №055087 від 20.12.2002 р., акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №121 на території ОСОБА_2 сільської ради.

Вказаний сертифікат був втрачений.

Згідно заповіту від 25 вересня 2015 року, зареєстровано в реєстрі за №419, посвідченого секретарем Новоєгорівської сільської ради Дворічанського району Харківської області, ОСОБА_3 заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати та на що вона за законом матиме право, доньці ОСОБА_4 (змінила прізвище на ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу, відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ №318732 від 24 червня 2017 року (а. с. 12)), позивачу по справі.

Згідно постанови державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області № 1353/02-31 від 24 листопада 2017 року, ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку відповідно державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХР № 055087 після смерті матері ОСОБА_3, яка померла 12 липня 2016 року, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на імя спадкодавця.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат» спадкоємець повинен предявити належний правовстановлюючий документ про право власності на імя спадкодавця.

Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, в звязку з чим в даний час неможливо виготовити та отримати вищевказаний державний акт на імя померлої, що дало б можливість позивачу отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 в нотаріальній конторі.

Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивач обгрунтовано звернулася з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку в судовому порядку.

Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як вбачається з постанови державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області № 1353/02-31 від 24 листопада 2017 року, ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3, про що заведено спадкову справу № 200/2016 від 20.12.2016 року.

Таким чином, згідно ст. 1216 ЦК України, з дня відкриття спадщини право на земельну ділянку перейшло до позивача. Тому за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 слід визнати право на земельну ділянку, розміром 6,5462 га, розташовану на території ОСОБА_2 сільської ради, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХР №055087, виданого на імя ОСОБА_3, яка померла 12 липня 2016 року.

За таких обставин справи, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

При цьому, згідно вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України суд розяснює представнику відповідача наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті.

Судом також встановлено, що визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст. ст. 55, 64 Конституції України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, п. 15.5) розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 6,5462 га, розташовану на території ОСОБА_2 сільської ради Дворічанського району Харківської області, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХР №055087, виданого Дворічанською районною державною адміністрацією Харківської області 20 грудня 2002 року на підставі розпорядження Дворічанської райдержадміністрації від 04 жовтня 2002 року №200, на імя ОСОБА_3, яка померла 12 липня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Дворічанський районний суд шляхом подачі апеляційноїскарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Ю. М. Гніздилов