ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №592/8457/18

Номер провадження 22-ц/788/1484/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника Комунального закладу Сумської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер» ОСОБА_3, прокурора Вортоломея Максима Федоровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 липня 2018 року в складі судді Котенко О.А., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 16 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У липні 2018 року Комунальний заклад Сумської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер» (далі КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер») звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Заява обґрунтована тим, що 11 липня 2018 року о 05-годині 40 хв. ОСОБА_1 була повторно госпіталізована психіатричною бригадою швидкої допомоги до психіатричного відділення № 1 за викликом патрульної поліції у звязку з її неадекватною та агресивною поведінкою, а саме: о 4-й годині ранку вона зайшла до підїзду по вул. Ореста, буд. 5 у м. Суми, тобто, не за місцем проживання, та почала кричати, неадекватно висловлювалась, стукала у двері мешканців будинку, чим розбудила жильців, на зауваження не реагувала, щось вимагала. Заявник також зазначив, що попередньо, вказана пацієнтка двічі за рішенням комісії лікарів-психіатрів була госпіталізована в психіатричне відділення № 1 як особа, що страждає на психічне захворювання, однак рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2018 року в її госпіталізації було відмовлено. Однак, і після цього за викликом співробітників поліції до ОСОБА_1 неодноразово виїздила психіатрична бригада швидкої допомоги.

Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів від 11 липня 2018 року стосовно ОСОБА_1 підтверджено діагноз, пов'язаний з її психічним захворюванням, внаслідок якого вона поводить себе агресивно, здійснює суспільно-небезпечні дії, чим являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а також неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Крім того, у висновку комісії лікарів-психіатрів зазначено, що з огляду на тяжкий психічний розлад, лікування якого можливе виключно в стаціонарних умовах, ОСОБА_1 потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

На підставі наведеного КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» просив суд госпіталізувати ОСОБА_1 до психіатричного відділення в примусовому порядку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 липня 2018 року заяву головного лікаря Комунального закладу Сумської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер» задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до психіатричного стаціонару у примусовому порядку.

Вказане рішення суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 оскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вони, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просять рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що ОСОБА_2, як дочка ОСОБА_1, не була сповіщена судом першої інстанції про розгляд заяви про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу її матері, чим порушено право останньої на захист. Також заявники послались на те, що у розгляді даної справи в суді першої інстанції приймала участь прокурор Краснобрижа М.В., яка є сусідкою та перебуває у дружніх стосунках з особами, що повідомили неправдиві відомості про наявність у ОСОБА_1 психічного захворювання, відтак, на їх думку, прокурор має заінтересованість у результатах розгляду заяви судом. При цьому, як вважають скаржники, звернення сусідів зі скаргами щодо психічного стану ОСОБА_1 зумовлено тривалими неприязними стосунками між ними та наявністю злочинного наміру заволодіти їх квартирою. В апеляційній скарзі також йдеться і про те, що під час того, коли ОСОБА_2 відвідувала свою матір в наркологічному диспансері, то виявила на її тілі численні гематоми і рани.

Заявник КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» в установлений судом строк подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, оскільки у звязку з наявністю в неї тяжкого психічного розладу, внаслідок якого вона поводить себе агресивно, здійснює суспільно-небезпечні дії, чим являє собою безпосередню небезпеку для себе й оточуючих, а також у звязку з тим, що пацієнтка неспроможна задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, вона потребує лікування у примусовому порядку.

Також посилається на те, що відповідно до проведеного комісійного огляду пацієнтки від 02 серпня 2018 року у звязку з позитивною динамікою ОСОБА_1 того ж дня, тобто 02 серпня 2018 року, вона була виписана додому у супроводі дочки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та прокурора Вортоломея М.Ф. про задоволення апеляційної скарги, пояснення представника КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» ОСОБА_3 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2018 року о 05-годині 50 хв. ОСОБА_1 повторно була госпіталізована психіатричною бригадою швидкої допомоги до психіатричного відділення № 1 за викликом патрульної поліції у звязку з її неадекватною та агресивною поведінкою, а саме, в підїзді одного із багатоквартирних будинків на території м. Суми, перебуваючи у підїзді будинку № 5 по вулиці Ореста у м. Суми вона кричала, неадекватно висловлювалась, стукала у двері чужих людей, внаслідок чого розбудила жильців, на зауваження не реагувала (а.с. 8).

До цього, ОСОБА_1 двічі була госпіталізована в психіатричне відділення № 1 за рішенням комісії лікарів-психіатрів, проте, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2018 року, яке набрало законної сили, у задоволенні заяви головного лікаря КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку було відмовлено.

Крім того, протягом травня-липня 2018 року співробітники поліції здійснювали неодноразові виклики психіатричної бригади швидкої допомоги до ОСОБА_1 у звязку з її агресивною поведінкою стосовно сусідів, а саме:

- 10 травня 2018 року у звязку зі скаргами сусідів на їх переслідування з боку ОСОБА_1, яка звинувачувала сусідів у вбивстві її дочки, погрожувала зарізати ножем чи зарубати сокирою (а.с. 5);

- 11 травня 2018 року через скарги сусідів у звязку з погрозами ОСОБА_1 застосувати проти них сокиру. Зі слів же самої пацієнтки протягом доби вона не може потрапити до квартири, живе в підїзді, квартира зачинена. Від госпіталізації відмовилась, залишилась разом з патрулем поліції (а.с. 6);

- 07 липня 2018 року у звязку з тим, що вона, розшукуючи дочку, намагалась розбити вікна в ресторані «Веселий хохол», стверджуючи, що там знаходиться її дочка, яку примусово утримують (а.с. 7).

Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» від 11 липня 2018 року стосовно ОСОБА_1 підтверджено діагноз: хронічний маячний розлад, внаслідок якого вона поводить себе агресивно, здійснює суспільно-небезпечні дії, чим являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а також неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, та встановлено, що з огляду на тяжкий психічний розлад, лікування якого можливе виключно в стаціонарних умовах, вона потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (а.с. 3).

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад, лікування захворювання на час подання заяви можливе тільки в стаціонарних умовах, а ненадання психіатричної допомоги призведе до подальшого погіршення її психічного стану.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Частинами 1, 2 статті 340 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме: рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішення від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Основ законодавства України про охорону здоров'я, Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

У статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Виходячи з вимог статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров'я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

У статті 14 цього закону йдеться про те, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

За наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» про госпіталізацію ОСОБА_1 в психіатричний стаціонар в примусовому порядку від 11 липня 2018 року та інших медичних даних, які належним чином досліджені судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність станом на день звернення КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» із даною заявою до суду правових підстав для госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її згоди, оскільки остання страждає тяжким психічним розладом, який позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, її психічний стан і поведінку, вона являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а тому обстеження і лікування можливе лише в умовах стаціонару в примусовому порядку.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять інших протилежних за змістом медичних чи експертних висновків з цього питання.

Ухвалюючи оскаржуване рішення у справі, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, встановив фактичні обставини справи, зокрема, факт того, що ОСОБА_1 поводила себе агресивно стосовно оточуючих, була неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, ураховуючи, що кілька днів вона не приймала їжу, що несе безпосередню безпеку для її здоровя, а під час перебування вдома ОСОБА_1 не могла на належному рівні отримувати медичну психіатричну допомогу, в результаті чого суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, у звязку з чим підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2, яка є дочкою ОСОБА_1, не була повідомлена про розгляд даної справи судом першої інстанції не можуть слугувати підставою для зміни чи скасування оскарженого рішення суду, так як виходячи з вимог частини 2 статті 341 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обовязковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, що подав заяву, та законного представника особи, стосовно якої розглядаються питання, повязані з наданням психіатричної допомоги. У той же час, ОСОБА_2 не надала, а матеріали справи не містять доказів про те, що вона є законним представником ОСОБА_1, так згідно з поданими до суду апеляційної інстанції документами ОСОБА_2 представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 42).

Посилання в апеляційній скарзі на нібито особисту зацікавленість в результаті розгляду даної справи прокурора Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_5 не підтверджені належними, допустимими і достовірними доказами, відтак, є припущенням.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що виклики працівників психіатричної бригади швидкої медичної допомоги відбувались за ініціативою сусідів скаржників, з якими вони тривалий час перебувають у вкрай неприязних стосунках та які нібито претендують на їх квартиру, то колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з наявними в матеріалами справи картами виїзду швидкої медичної допомоги виклики психіатричної бригади відбувались як за ініціативою сусідів, так і за викликом працівників поліції (а.с. 6, 7, 8). Щодо посилання в апеляційній скарзі на протиправну поведінку сусідів з метою заволодіння квартирою скаржників, то вказані обставини не знайшли свого підтвердження матеріалами справи і є голослівними.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що під час відвідування матері в наркологічному диспансері ОСОБА_2 виявила на її тілі гематоми і рани, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 342 ЦПК України якщо під час судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час примусової госпіталізації або, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час примусової госпіталізації, суддя зобовязаний забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи та надіслати відповідному органу досудового розслідування окрему ухвалу щодо необхідності проведення дослідження фактів застосування насильства та вжиття необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні суду першої інстанції, на запитання судді вона відповіла, що внаслідок того, що декілька днів не вживала їжу, тому почувала себе погано, від чого впала і має садна на тілі. Жодних скарг про застосування до неї насильства під час примусової госпіталізації ОСОБА_1 не заявляла.

Колегія суддів також звертає увагу на обставини того, що 02 серпня 2018 року ОСОБА_1 повторно була оглянута лікарською комісією КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер», яка дійшла висновку про покращення психічного стану ОСОБА_1 внаслідок її лікування у КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» і про можливість виписати останню з відділення, що, на думку колегії суддів, підтверджує ту обставину, що відповідна примусова госпіталізація за рішенням суду була доцільною для покращення психічного стану ОСОБА_1 внаслідок відповідного лікування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті б Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 липня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: В.І. Криворотенко

ОСОБА_6