Справи №487/5023/18 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції: Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/495/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

її представника - ОСОБА_5,

представника третьої особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради - Норенко О.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, яка постановлена у відсутність учасників справи, 26 жовтня 2018 року,в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва, під головуванням судді Павлової Ж.П., за заявою ОСОБА_2, подану його представником - ОСОБА_3 про забезпечення позову, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про відібрання дитини та повернення батькові, визначення місця проживання дитини разом з батьком,

в с т а н о в и л а :

01 серпня 2018 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про відібрання дитини та повернення батькові, визначення місця проживання дитини разом з батьком.

06 серпня 2018 року суддею Заводського районного суду м. Миколаєва зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по ній.

24 жовтня 2018 року ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3, подав заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовував наступним.

З 2014 року він та ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась донька ОСОБА_3, про що свідчить Актовий запис про народження №298 від 18 квітня 2018 року, виданий територіальним державним управлінням Префектури Неаполя, де в графі «ім'я батька» зазначено ОСОБА_2, а в графі «ім'я матері» - ОСОБА_7.

З часу народження дитини, ОСОБА_7 знаходилася на стаціонарному лікуванні в лікарні м. Неаполь з діагнозом туберкульоз легень і мозкової оболонки. Дитина потрапила під ураження туберкульозом легень від матері, тому була госпіталізована до відділення педіатрії в Італії.

До січня 2018 року дитина та дружина проходили тривале медичне лікування та знаходилися під медичним наглядом італійських лікарів.

У березні 2018 року, ОСОБА_7 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 та донькою, самостійно припинили лікування та без його згоди повернулися до України.

08 квітня 2018 року ОСОБА_7 померла, та дитина залишилася у відповідача, про що він дізнався лише у травні 2018 року.

Приїхавши до м. Миколаєва, позивач наполягав на поверненні йому доньки, оскільки їй необхідно продовжувати лікування, але ОСОБА_4 відмовлялася віддати йому дитину.

Службою у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва з ОСОБА_4 була проведена бесіда, проте жодні заходи батька побачитися з дитиною бажаного результату не дали.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 пред'явив значений позов, який просив забезпечити, шляхом заборони ОСОБА_4 та будь-якій особі вивозити ОСОБА_8 за межі м. МиколаєваМиколаївської області та покладення на неї обов'язку не чинити перешкоди у побаченнях батька зі своєю дитиною у призначений ним час.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Представник позивача - ОСОБА_3 подала на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувала порушенням районним судом норм процесуального права при постановленні ухвали.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, оскільки суд постановив її у повній відповідності з діючим законодавством.

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд 1 інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову є неприпустимим, оскільки фактично вирішує спір по суті.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у повній мірі погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4, 43 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Зазначене у повній мірі стосується і вирішення питання про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Перелік видів такого забезпечення передбачено ч. 1 ст. 150 ЦПК, який не є вичерпним, а тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті.

Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Приймаючи рішення про застосування заходів забезпечення позову суду необхідно перевірити аргументованість заяви про забезпечення позову і застосовувати їх лише у випадках, коли є реальна небезпека, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, в тому числі, що внаслідок цього заявнику може бути завдано шкоди.

При цьому, все це повинно бути мотивовано, а не носити шаблонний перепис диспозиції норми права.

Крім того, ухвалюючи рішення про вжиття заходів забезпечення позову, суд повинен зазначити в ухвалі достатні підстави, що дозволяють вважати, що відповідач або інші особи є порушником права позивача, при цьому слід керуватися суттю позовних вимог.

У той же час, ухвала не повинна містити висновки по суті спору, що виник, і наперед визначати рішення у справі.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто бути безпосередньо зв'язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст. 259 ЦПК, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" № 9 від 2 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Оскаржена ухвала у повній мірі відповідає виписаному.

Як вбачається із копій матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про відібрання дитини ОСОБА_2 Вітторії та повернення її батькові, а також визначення місця проживання дитини разом з батьком.

В заяві про забезпечення позову як і в самій позовній заяві, позивач зазначав, що ОСОБА_4, бабуся його доньки, чинить протиправні дії, перешкоджаючи в спілкуванні з дитиною, оскільки опікуном вона не призначена. Не реагує навіть на неодноразові профілактичні бесіди із Службою у справах дітей та не повертає йому дитину, не проводить її лікування та вивозить в невідомому напрямку, що в майбутньому може взагалі позбавити його права спілкування з дочкою.

Співставивши вимоги ОСОБА_2, викладені в позовній заяві, з вимогами, що містяться в заяві про забезпечення позову, можна констатувати, що вони практично ідентичні і стосуються місця проживання дитини та права батька на участь у її вихованні.

Це робить неможливим забезпечити позов в спосіб бажаний заявником, оскільки порушує баланс інтересів сторін, що існує на сьогодні. І що саме головне, інше йшло б на шкоду інтересам малолітньої дитини, яка тільки втратила материнську опіку й пристосовується до іншого життя, без матері. Це дезорганізує дитину, не дає можливості призвичаїтись до нових життєвих обставин та викликів, що є неприпустимим.

Тому, висновок суду 1 інстанції про відмову в задоволені заяви про забезпечення позову у бажаний позивачем спосіб, має під собою підґрунтя, яке, виходячи з інтересів дитини, ігнорувати не можна.

Крім того, заборона, якої вимагає заявник, є прямим порушенням права особи на свободу переміщення, та, у разі потреби у терміновому лікуванні дитини в медичних закладах, що знаходяться в іншій місцевості, може піти на шкоду тій, чого суд допустити не може.

Іншого сторона заявника не довела.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, постановленої з додержанням вимог закону, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від26 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.