Справа № 161/6740/18 Головуючий у 1 інстанції: Черняк В.В.
Провадження № 22-ц/773/955/18 Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи вимоги тим, що 28.04.2015 року між нею (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) було укладено договір позики, за яким остання отримала у борг від неї 5634,00 доларів США, що станом на 03.05.2018 р. еквівалентно 147357,65 грн, та зобов'язалася повернути позику готівкою до 28.04.2018 року.

Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договором позики позичальник не виконала - позику не повернула, позивач просила стягнути з відповідача 147357,65 грн заборгованості за цим договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2018 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 147357,65 грн боргу, 7000 грн витрат на правничу допомогу та 1473,58 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин справи, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень, просить його скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що між сторонами наявні правовідносини за договором позики. Суд вважав доведеним факт отримання відповідачем грошових коштів від позичальника, взявши до уваги розписку від 18.10.2010 р. і договір позики від 01.12.2013 р., однак не звернув уваги на зміст підписаного сторонами договору від 28.04.2015 р., в якому передбачено, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. А тому в позові слід відмовити, оскільки позивачем не підтверджено укладення договору позики, так як не доведено факту передачі коштів.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, та в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи відповідно до норм ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

Згідно із нормами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеним факт надання позивачем ОСОБА_1 у позику грошових коштів ОСОБА_2 та неповернення відповідачем отриманої суми позики.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, строковим або безстроковим, оплатним або диспозитивно безоплатним.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Із матеріалів справи вбачається, що 28.04.2015 року сторони підписали договір позики (а.с.10-11).

Відповідно до п.1 договору позики позикодавець ОСОБА_1 передає у власність позичальнику ОСОБА_2 5634 доларів США під 10% річних від суми позики на зазначений у п.2 договору строк, а позичальник зобов'язується повернути зазначену суму готівкою в обумовлений сторонами строк.

Абзацом другим пункту 1 даного договору позики сторонами визначено, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

У п. 2 договору позики сторони передбачили умови повернення позики у строк до 28.04.2018 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Пунктом 5 договору позики сторонами передбачено, що в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у безспірному порядку. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов'язань, буде вважатися розписка позичальника, котра знаходиться у позикодавця.

Пунктом 10 даного договору встановлено, що будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що 18.10.2010 року ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_3 позику в розмірі 45900, 00 доларів США, що підтверджується власноруч написаною нею розпискою (а.с.6).

Позивач також вказує, що 01.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 36200, 00 доларів США, який, з доводів позивача, укладено для фіксування залишку неповернутої позики, отриманої за розпискою від 18.10.2010 року, і переривання перебігу позовної давності (а.с.7-8).

27.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги, згідно з умовами якого ОСОБА_3 (первісний кредитор) відступив ОСОБА_1 (новий кредитор) право вимоги, набуте ним відповідно до розписки від 18.08.2010 року та договору позики від 01.12.2013 року на суму 33500 доларів США (а.с.9).

Позивач також стверджує, що 28.04.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено спірний договір позики на залишок суми позики на суму 5634 долари США (а.с.10-11).

Однак, як вбачається із заперечень відповідача ОСОБА_2, вона не спростовує факту укладення договору позики від 01.12.2013 р. з ОСОБА_3, однак зазначає, що цей договір припинив свою дію внаслідок того, що позивачем було отримано у власність нерухоме майно комерційного призначення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до п.4 вказаного договору.

Відповідачем ОСОБА_2 стверджено, що між сторонами був підписаний договір позики, проте за договором позики гроші вона не отримувала та передача грошей не відбулась, хоча було обумовлено написання відповідної розписки у разі отримання грошей за цим договором. Зазначає, що аналізуючи зміст договору, жодної інформації про те, що сума позики - це залишок боргу від попередньої позики, в ньому не міститься. Вказує, що судом безпідставно зазначено про взаємозв'язок правовідносин, які виникли між нею та ОСОБА_3 у 2010 році на підставі написання нею розписки від 18.08.2010 р., і даним договором.

Позивачем не надані та матеріали справи не містять докази у спростування пояснень відповідача.

Відповідно до правової позиції, зазначеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) передбачено, що статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст..6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання (ст. 629 ЦК України).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов посилався на те, що доказом отримання відповідачем позики є договір позики, наданий суду позивачем.

Проте наявність оригіналу договору позики у даному випадку не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів, оскільки сторони обумовили додатково наявність письмової розписки про факт одержання грошей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання договору.

Обставини, про які повідомила позивач, тобто ті, що передували укладенню спірного договору позики, наявність розписки від 18.08.2010 р. яка взаємопов'язана із попередніми договорами, жодного відношення до даного спору не мають, оскільки мала бути складена інша розписка, а текст розписки від 18.08.2010 р. не містить істотних умов, визначених договором позики від 28.04.2015 р., а крім того, сторони узгодили, що відповідно до пункту 10 спірного договору будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення договору від 28.04.2015 р. і не відображені в його тексті, жодного правового значення не мають.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України, чого позивачем не було зроблено.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики повинна підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргових зобов'язань, проте всупереч до ст. 79-81 ЦПК України позивачем не надані, а матеріали справи не містять докази отримання відповідачем за договором позики від 28.04.2015 року саме 5634 доларів США.

Матеріали справи не містять обумовленої договором розписки відповідача про отримання від ОСОБА_1 позики у розмірі 5634 доларів США.

Визначення сторонами в договорі позики формулювання про передачу у власність позикодавцем обумовленої суми позичальнику не є достатнім доказом отримання відповідачем суми позики ,оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч.2 ст.1047 ЦК України), що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України ,справа № 6-79 /цс 14.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував наведене та помилково задовольнив позов.

Аналіз змісту апеляційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що неправильне застосовування судом першої інстанції норм матеріального права є очевидним, а апеляційна скарга - обґрунтованою.

Отже, виходячи з викладеного, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді