ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1627/18 Справа № 201/8195/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М.П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання недійсним пункту кредитного договору та визнання договору поруки припиненим, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору та визнання договору іпотеки припиненим.

Згодом уточнили позовну заяву та вказували, що 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ML-301/306/2007, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_2 отримала грошові кошти у розмірі 67.600 доларів США. В забезпечення зобов'язань за кредитним договором 18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладеного договір поруки №SR-301/133/2007.

Зазначали, що п.3 частини 1 та п.1.4. частини 2 кредитного договору №ML-301/306/2007 від 18 травня 2007 року встановлено, що проценти за користування кредитом розраховуються банком наступним чином: у разі використання фіксованої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються на основі фіксованої процентної ставки, з розрахунку річної бази нарахування процентів. У разі використання плаваючої процентної ставки проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR+фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR. Плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає коригуванню протягом дії договору щоразу після кожного 12 календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. Плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов цього договору в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12 місячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки. З зазначених дат проценти нараховуються виходячи із ставок FIDR+фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. Указані пункти кредитного договору суперечать нормам чинного законодавства та є несправедливими, оскільки банк на власний розсуд встановлює такі проценти без участі споживача та його згоди, у зв'язку із чим споживач фінансової послуги не може спрогнозувати свої витрати на оплату процентів за користування кредитом. Тому позивачі просили суд указані пункти кредитного договору визнати недійсними.

Крім того, вказували, що банк мав можливість звернутися до суду з позовом до позивача протягом шести місяців з моменту настання строку невиконання позичальником основного зобов'язання, але банк пропустив такий строк. Жодних повідомлень щодо внесення відповідних змін до договору поруки позичальник та поручитель не отримували, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, що також є підставою для припинення поруки. Тому просили суд визнати припиненим договір поруки №SR-301/133/2007 від 18 травня 2007 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що п.3 частини 1 та п.1.4 частини 2 кредитного договору від 18 травня 2007 року є несправедливими; порука є припиненою, оскільки останній платіж позичальник здійснила 16 травня 2014 року, досудову вимогу банк не надсилав, з позовною заявою до поручителя звернувся 14 липня 2015 року - після спливу 6-місячного строку на звернення з позовною заявою; посилання суду на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року №201/13451/15-ц, яким стягнуто заборгованість з позичальника та поручителя є необґрунтованим; позивачу ОСОБА_4 не було своєчасно надіслано копію повного тексту оскаржуваного рішення суду.

Від ПАТ "ОТП Банк" надійшов відзив, в якому відповідач, посилаючись на те, що судом ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, спірним договором поруки (п.4.1) встановлено його дію до повного виконання сторонами всіх зобов'язань за цим договором, строк дії кредитного договору визначено до 26 травня 2023 року, просив відмовити та залишити без змін рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2018 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині з ухваленням нового рішення в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повному обсязі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ML-301/306/2007, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 67.600 доларів США на купівлю нерухомого майна на строк до 18 травня 2032 року. Сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використана плаваюча процентна ставка, яка складається з суми фіксованого відсотка у розмірі 4,99% та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору) (т.1 а.с.21-28).

В забезпечення виконання зобов'язань за указаним кредитним договором 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №SR-301/133/2007, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором в повному обсязі таких зобов'язань (т.1 а.с.29).

16 січня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №ML-301/306/2007, за умовами якого сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору, зокрема доповнити його графіком платежів (т.1 а.с.78).

20 липня 2009 року між банком та позичальником укладено додатковий договір №2 до кредитного договору, відповідно до якого п.3 частини 1 кредитного договору викладено у новій редакції - на період з 20 липня 2009 року по 18 грудня 2009 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалася фіксована процентна ставка у розмірі 6,50%; на період з 18 грудня 2009 року до повного виконання боргових зобов'язань - плаваюча процентна ставка у розмірі 3,35% + FIDR (а.с.79).

25 січня 2012 року між банком та позичальником укладено додатковий договір №1 до кредитного договору, відповідно до якого сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору, зокрема викладено графік платежів в новій редакції (т.1 а.с.81-82).

20 грудня 2012 року між банком та ОСОБА_2 укладено додатковий договір №3 до кредитного договору, зокрема викладено графік платежів в новій редакції (т.1 а.с.83-85).

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором №ML-301/306/2007 станом на 14 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 49.590 доларів США 74 центи.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МL-301/306/2007 від 18 травня 2007 року 49.590 доларів США 74 центів, що еквівалентно 1.089.198 грн.76 коп. (т.1 а.с.91-95).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору позичальник був належним чином ознайомлений з видами та умовами кредитування, з розрахунком орієнтовної сукупної вартості кредиту, кредитний договір містить всю інформацію щодо сукупної вартості кредиту, укладений договір та додаткові договори, які є його невід'ємною частиною, є результатом домовленості сторін та відповідає загальним засадам цивільного судочинства; оскільки рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до позичальника та поручителя, підстави для застосування положень ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України відсутні, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов'язково перевіряє строк дії поруки.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору поруки припиненим, виходячи з наступного.

Під час апеляційного перегляду справи, представник позивача в судовому засіданні посилалися на те, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року переглянуті Верховним Судом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №201/13451/15-ц за позовом ПАТ "ОТП Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позову ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту скасовано.

У задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поруки відмовлено.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позову ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишено без змін.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час перегляду справи №201/13451/15-ц в касаційному порядку Верховний Суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору (пункт 4.2) встановлено, що відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Верховним Судом було також встановлено, що 10 липня 2014 року банк, скориставшись передбаченим пунктом 1.9 кредитного договору правом дострокового виконання боргових зобов'язань, звернувся до ОСОБА_2 з досудовою вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі; а саме: впродовж 30 календарних днів із дати відправлення банком цієї вимоги.

Оскільки 10 липня 2014 року банк надіслав на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредитних коштів у повному обсязі, то відповідно банк змінив строк виконання основного зобов'язання, який згідно пункту 4.2 кредитного договору та змісту вимоги настав 11 серпня 2014 року.

З урахуванням положень статті 526 ЦК України та встановлених обставин про направлення позичальнику та поручителям вимоги про дострокове виконання зобов'язання, строк пред'явлення вимоги до поручителя про повернення коштів необхідно обчислювати з моменту настання строку виконання зобов'язання у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Верховний Суд прийшов до висновку, що, оскільки строк виконання основного зобов'язання настав 11 серпня 2014 року, до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 банк звернувся 14 серпня 2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання, порука згідно частини четвертої статті 559 ЦК України припинилася.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про припинення договору поруки №SR-301/133/2007 від 18 травня 2007 року є обґрунтованими.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про несправедливість п.3 частини 1 та п.1.4 частини 2 кредитного договору від 18 травня 2007 року не можуть бути прийняті до уваги.

Так, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Зі змісту кредитного договору від 18 травня 2007 року вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач ОСОБА_2 на момент укладення цього договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала умови цього договору.

Крім того, укладаючи кредитний договір, сторони домовилися, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 4,99% річних) + FIDR. При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.

Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання пунктів кредитного договору недійсним, суд першої інстанції, правильно застосувавши положення статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», статтю 638 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що пункти спірного договору не є несправедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг.

З указаного вбачається, що доводи апеляційної скарги в цій частині на правильність висновків суду про відмову в задоволенні вимог про визнання пунктів кредитного договору недійсними не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню в частині відмови у визнанні договору поруки припиненим з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ "ОТП Банк" про визнання договору поруки припиненим. В іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2018 року скасувати в частині відмови визнання договору поруки припиненим та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання договору поруки припиненим задовольнити.

Договір поруки №SR-301/133/2007 від 18 травня 2007 року, укладений між публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та ОСОБА_3, визнати припиненим. В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.