Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 521/14951/16-ц

провадження № 61-40885св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Малиновського районного суду

м. Одеси від 23 лютого 2017 року в складі судді Михайлюка О. А. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2018 року в складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., Сегеди С. М.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у березні 2016 року склав розписку, яка датована 24 листопада 2014 року, про отримання у борг від ОСОБА_7 коштів у розмірі 200 000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути у строк до 20 березня 2015 року. Разом з тим, посилався на те, що вказана розписка, складена поза його волею, внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку ОСОБА_6, без фактичного одержання від позикодавця.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд на підставі статей 203, 215, 231 ЦК України визнати недійсним договір позики коштів у розмірі 200 000,00 доларів США від 24 листопада 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_7

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області

від 21 червня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір позики було укладено під впливом насильства та застосуванням ОСОБА_6 фізичного або психічного тиску на позивача та не отримання останнім грошових коштів.

У липні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш яку десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики, якщо він в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути укладеним в письмовій формі. При цьому, на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Із наданих до суду доказів не встановлено, що укладений між сторонами договір позики не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України.

Частиною першою статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) рішення суду для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (частина друга статті 1051 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частини третьої статті 10 та статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про визнання договору позики недійсним з підстав його укладення під впливом насильства та неотримання ним коштів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є.Червинська