Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 347/1928/16

провадження № 61-21034св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Вербовецька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6 - керівник об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Малєєва А. Ю., Горблянського Я. Д., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про скасування рішення сільської ради.

Позов мотивовано тим, що рішенням Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 13 жовтня 2015 року їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража у АДРЕСА_1 із земель комунальної власності житлової та громадської забудови, орієнтовною площею 0,0100 га. На її замовлення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було проведено кадастрову зйомку земельної ділянки та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража та передано їй для підпису суміжних землекористувачів, землевпорядника та сільського голови. Однак, суміжні землекористувачі ОСОБА_6 та

ОСОБА_8 відмовились підписувати погодження меж. Звернувшись до сільської ради щодо погодження меж суміжних землекористувачів, Вербовецька сільська радаКосівського району Івано-Франківської області своїм рішенням

від 22 липня 2016 року відмовила їй у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва без згоди суміжних землекористувачів. Вважала таке рішення сільської ради незаконним, а тому просила суд зобов'язати сільську раду затвердити проект землеустрою, погодивши межі без підпису суміжних землекористувачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року у складі судді Крилюк М. І. позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконним рішення Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області своїм рішенням від 22 липня 2016 року про відмову

ОСОБА_4 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 без згоди суміжних землекористувачів. Зобов'язано Вербовецьку сільську раду Косівського району Івано-Франківської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 для будівництва індивідуального гаражу, загальною площею 0,0073 га, у АДРЕСА_1, погодивши межі без підпису суміжних землекористувачів ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Рішення районного суду мотивовано тим, що було порушено право власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, якою вона користується з 1993 року, та частина земельних ділянок на прибудинковій території по АДРЕСА_1 приватизована. Крім того, немає будь-яких претензій щодо розміру земельної ділянки, незаконного користування чи незаконної передачі її у приватну власність позивачці з боку суміжних землекористувачів та сільської ради.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 - керівника об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука» - задоволено частково. Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 не має правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, тому висновок суду першої інстанції про порушення її права власності не відповідає фактичним обставинам справи. Згідно наданих ОСОБА_6 документів спірна земельна ділянка надавалась для будівництва багатоквартирного будинку і належить до прибудинкової території об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука». Позивачка не є ні власником квартири у вказаному багатоквартирному будинку, ані учасником об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука», відтак виділити її частину прибудинкової території для будівництва індивідуального гаража неможливо. Крім того, ні суміжні землекористувачі (ОСОБА_6,

ОСОБА_8.), ні об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука» участь у справі не приймали.

У касаційнійскарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Зазначала, щоу судовому засіданні першої інстанції було встановлено, що рішенням 42 сесії, 6 демократичного скликання Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 13 жовтня

2015 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу у

АДРЕСА_1 із земель комунальної власності житлової та громадської забудови, орієнтовною площею 0,0100 га. Крім того, вказувала на те, що до матеріалів справи долучено рішення Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 30 вересня 2004 року про те, що сільська рада передала у власність земельну ділянку, площею 0,0060 га для гаражного будівництва у АДРЕСА_2 ОСОБА_9, тобто частина земельних ділянок на вказаній прибудинковій території вже приватизована. Земельні ділянки, у тому числі суміжних землекористувачів, огороджені та вони ними користуються.

Судом першої інстанції встановлено, що будь-яких претензій щодо розміру земельної ділянки, незаконного користування чи незаконної передачі її у приватну власність як суміжними землекористувачами, так і сільською радою не заявлялось, а безпідставні відмови суміжних землекористувачів підписати акт є перешкодою у реалізації права на безоплатну приватизацію. Також посилалась на те, що вона є власником квартири у вказаному багатоповерховому будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 грудня

2000 року, тому має право на відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу без згоди інших суміжних землекористувачів.

Відзив на касаційну скаргу у справі не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що рішенням 42 сесії 6 демократичного скликання Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області

від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража у АДРЕСА_1 із земель комунальної власності житлової та громадської забудови, орієнтовною площею 0,0100 га (а.с. 9).

26 січня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 з проханням провести роботи щодо виготовленню проекту землеустрою (а.с. 8).

Відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, загальною площею 0,0073 га, у АДРЕСА_1, в ньому міститься кадастровий план земельної ділянки із визначенням її площі та опису меж суміжних землекористувачів, які згідно акта прийомки-передачі межових знаків повинні погодити своїми підписами межові знаки. Проте, суміжні землекористувачі ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відмовилися погоджувати межові знаки, про що свідчить відсутність їх підписів у вказаному акті (а.с. 13 - зворот).

Рішенням Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 22 липня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 без згоди суміжників (землекористувачів) (а.с. 5).

Рішенням Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 30 вересня 2004 року сільська рада передавала у власність земельну ділянку площею 0,0060 га для гаражного будівництва у АДРЕСА_2

ОСОБА_10 (а.с. 29).

Рішенням Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 22 липня 2016 року затверджено протокол зборів власників квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_3 про вибір форми управління у багатоквартирному будинку та обрання уповноваженої особи з питань житлово-комунального господарства у вказаному будинку (а.с. 30).

ОСОБА_6 - керівником об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука», 25 липня 2016 року заявлено клопотання голові виконавчого комітету Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_3 для обслуговування багатоквартирного будинку.

Рішенням Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 23 вересня 2016 року у наданні дозволу об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування для обслуговування багатоквартирного житлового будинку у АДРЕСА_3, із земель комунальної власності житлової та громадської забудови відмовлено у зв'язку з відсутністю державної реєстрації об'єднання співвласників багатоквартирного будинку як юридичної особи (а.с. 55).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07 грудня 2016 року, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука» є юридичною особою (а.с. 70).

04 березня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до сільської ради із заявою про призупинення вирішення питання погодження межі земельної ділянки, яка запроектована для індивідуального гаражного будівництва ОСОБА_4 у зв'язку із спірним питанням, а саме - приведення до погодження меж по факту

(в дійсності) (а.с. 56).

Рішенням Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 04 березня 2016 року вирішено відтермінувати розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки

ОСОБА_4 для індивідуального гаражного будівництва, площею 0,0061 га у

АДРЕСА_1, рекомендовано позивачці вирішити спірні питання погодження меж із жителями багатоквартирного будинку та власниками суміжних ділянок (а.с. 57).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі частиною першою статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Косівської районної ради депутатів трудящих від 25 березня 1976 року № 70 вирішено затвердити рішення зборів уповноважених колгоспу ім. Леніна від 11 лютого 1976 року «Про виділення земельної ділянки під будівництво шістнадцятиквартирного житлового будинку у с. Старий Косів Косівського району Івано-Франківської області, площею 0,24 га, за рахунок присадибних ділянок громадян (а.с. 98-99).

Відповідно до статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Відповідно до статуту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука», затвердженого на установчих зборах співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 від 23 жовтня 2016 року, одним із завдань об'єднання є забезпечення належного утримання багатоквартирного будинку та прибудинкових територій (а.с. 58-70).

У роз'ясненні Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України щодо правил визначення прибудинкової території та розташування на ній будівель іншого призначення від 01 жовтня 2006 року відзначено, що прибудинкова територія може бути, за відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, передана у власність або надана в користування власникам приміщень у багатоквартирному житловому будинку тільки за умови створення ними об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. В іншому випадку прибудинкова територія не належить власникам приміщень у житловому будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не має правовстановлюючого документу на земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража у АДРЕСА_1. Спірна земельна ділянка надавалась для будівництва багатоквартирного будинку і належить до прибудинкової території об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука». Позивачка не є ні власником квартири у вказаному багатоквартирному будинку, ані учасником об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука», відтак виділити її частину прибудинкової території для будівництва індивідуального гаража неможливо. Крім того, ні суміжні землекористувачі (ОСОБА_6, ОСОБА_8.), ні об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коло Люльчука» участь у справі не приймали, а оскаржуваним рішенням районного суду були вирішенні питання щодо їх прав та інтересів.

Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_4 є власником квартири у вказаному багатоповерховому будинку не підтверджено належними доказами, тому воно не відповідає фактичним обставинам справи, отже є безпідставним.

Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В. Синельников