КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Клочко В.М.
Єдиний унікальний номер справи № 376/2978/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/2363/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Сквирського нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання договору дарування частково недійсним, припинення права власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації та визнання права власності на 1/2 частини спадкового майна.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з названою позовною заявою.

Під час розгляду справи уточнив позовні вимоги і просив припинити право ОСОБА_4 на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель і споруд шляхом часткового визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 01 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук Л.П. та скасувати державну реєстрацію на 1/4 частину житлового будинку, проведену комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 15 липня 2008 року. Визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями і спорудами.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на праві приватної власності його рідному батькові ОСОБА_6 належала 1/2 частина житлового будинку за АДРЕСА_1 на підставі рішення Сквирського народного суду Київської області від 21.12.1961 року.

В листопаді 1975 року шлюб між його батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину вище вказаного будинку. За життя батько заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є він, позивач, та його сестра ОСОБА_4 і вони прийняли спадщину шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. На даний час він одноосібно проживає у спірному будинку проводить поточні та капітальні ремонти.

Як зазначає позивач, йому стало відомо, що спірний житловий будинок перейшов у власність до його сестри ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 01 травня 2008 року укладеного між його матір'ю ОСОБА_3, як дарувальником та ОСОБА_4, як обдарованою. Вважає, що даний довір є недійсним та порушує його права оскільки мати не могла успадкувати 1/2 частину житлового будинку, яка на праві приватної власності належала його батькові, а дана частина повинна бути розподілена між дітьми в рівних частинах.

Позивач просив ухвалити рішення по суті позовних вимог, зазначаючи при цьому, що він прийняв спадщину після смерті батька шляхом спільного проживання, оскільки після звільнення з місць позбавлення волі у 2006 році був зареєстрований у спірному житловому будинку.

Відповідач ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, вказуючи на те, що спірний житловий будинок одноособово на праві приватної власності належав матері позивача ОСОБА_3, яка мала право розпоряджатись ним на власний розсуд. На момент смерті ОСОБА_6 за ним не було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, у зв'язку з тим, що останній з 1961 року проживав окремо, мав іншу родину та нерухомість на території м. Сквира Київської області, що стверджується матеріалами справи. Позивач ОСОБА_2 не прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, оскільки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, а прийняти спадщину шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем не міг, оскільки тривалий час перебував у місцях позбавлення волі та звільнився у 2006 році тобто через два роки після смерті спадкодавця. За життя ОСОБА_6 не мав претензій до колишньої дружини ОСОБА_3, щодо спільного майна. Заявлені вимоги не відповідають нормам матеріального та процесуального права, є необґрунтованими тощо.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено .

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, постановити нове рішенням, яким задовольнити його вимоги.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в кому вона зазначає, що рішення суду є законним, а позовні вимоги ОСОБА_2 не мають правового підґрунтя .

Під час розгляду справи в апеляційному суд і стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 127). Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року було зупинено провадження у справі. (а.с. 136). На адресу Київського апеляційного суду 08 листопада 2018 року надійшов лист від Сквирської державної нотаріальної контори, в якому зазначено, що спадкові справи щодо майна, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 не заводились ( а.с. 150) .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 06 грудня 2018 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що апелянт був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, відсутні підстави вважати неявку апелянта поважною.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав

Як видно з матеріалів справи, згідно з протоколом виконкому Сквирської міської Ради трудящих від 22 грудня 1958 року ОСОБА_3 (ОСОБА_3) було виділено земельну ділянку під забудову по АДРЕСА_1 загальною площею 600 кв.м., як працівниці зв'язку ( а.с. 60). Зазначена земельна ділянка 05 березня 1959 року була виділена ОСОБА_3 в натурі (а.с. 61)

Рішенням Сквирського народного суду Київської області від 21 грудня 1961 року у справі визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку із західної сторони, що знаходиться в АДРЕСА_1. Залишити для ОСОБА_6 1/2 частину будинку із східної сторони (а.с. 11).

Між виконкомом Сквирської міської депутатів трудящих та ОСОБА_3 12 березня 1962 року було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з якого вбачається, що ОСОБА_3 зобов'язується збудувати житловий одноповерховий будинок житловою площею 30, 95 кв.м. тощо (а.с. 63-66 .

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від листопада 1975 року, зареєстрований 17 вересня 1958 року шлюб в рай бюро ЗАГС м. Сквира Київської області між ОСОБА_6 1934 р. та ОСОБА_3 1937 р - розірвати.( а.с.67)

Згідно акту від 04 листопада 1997 року, що будівництво житлового будинку за АДРЕСА_1 було завершено (а.с.69).

Відповідно до договору дарування від 01 травня 2008 року, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1). Даний будинок належить на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності посвідченого 13 березня 1962 року ( а.с. 17) .

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб'єктів (спадкоємців) в правах та обов'язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об'єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов'язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Кодексу).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Кодексу).

Відповідно до статті 1225 Кодексу право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття &quу ;охоронюваний законом інтерес&q?ій;, що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям &quсп;права&quох;, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Під час розгляду справи судом вірно встановлено, що ОСОБА_6, за життя не набув права власності на спірний житловий будинок, не мав претензій до колишньої дружини ОСОБА_3, щодо спільного нажитого майна. Позивач ОСОБА_2 в установленому законом порядку і в строки визначені законом, не прийняв спадщину після смерті батька, відповідачі жодним чином не порушили права позивача, а тому його вимоги , не пов'язаний з його суб'єктивними правами і тому висновок суду про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, які співпадають із доводами позову, не містить доказів на спростування висновків суду, є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону. Доводи апеляційної скарги щодо позбавлення позивача права користування спірним будинком не є предметом розгляду даної справи.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття .

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 11 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді