Провадження № 22-ц/801/124/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 рокуСправа № 127/14903/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення недоотриманої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

за апеляційною скаргою зі змінами та доповненнями ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2018 року, ухвалене у складі судді Дернової В.В., дата складання повного тексту рішення 24.09.2018 року,

та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2018 року, ухвалене у складі судді Дернової В.В., -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» (далі - ДП «45 експериментальний механічний завод») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення недоотриманої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до наказу № 85/1 від 31.05.2017 року ОСОБА_3 01.06.2017 року прийнятий на роботу в порядку переведення з ВСП «Промсервіс 45» на посаду інженера з нормуванням праці 2-ї категорії ДП «45 експериментальний механічний завод».

27.03.2018 року позивачем подано відповідачу заяву про відпустку з подальшим звільненням. Відповідачем видано наказ № 55/1 від 30.03.2018 року.

15.05.2018 року позивач відповідно до статті 38 КЗпП України повідомив відповідача, що не бажає розривати трудовий договір та має намір продовжувати працювати по закінченню відпустки, а тому відкликає заяву від 27.03.2018 року в частині прохання звільнити його за власним бажанням по закінченню відпустки. Вказана заява була отримана відповідачем 25.05.2018 року. По закінченню терміну відпустки позивач приступив до роботи.

04.06.2018 року відповідачем вручено позивачу письмове попередження про скорочення штату працівників і його посади з 04.08.2018 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а 05.06.2018 року позивачу вручено наказ від 04.06.2018 року №100-к про його звільнення із займаної посади з 04.06.2018 року за статтею 38 КЗпП України на підставі заяви від 27.03.2018 року у зв'язку з недотриманням строків на відкликання заяви та що на його посаду запрошену іншу особу та видано трудову книжку.

Однак, стаття 38 КЗпП України не встановлює будь-яких строків для відкликання заяв про звільнення за власним бажанням, а тому відповідачем видано наказ про його звільнення, який є незаконним та підлягає скасуванню.

05.06.2018 року відповідачем виплачено позивачу кошти в сумі 2005 грн., не повідомлено про розрахунок перед виплатою, чим порушено статтю 116 КЗпП України.

Через незаконне звільнення позивачу завдано моральну шкоду внаслідок порушення його прав на працю, нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, яку він оцінює в 10000 грн.

Виходячи з наведеного, положень статей 38, 232, 233, 235, 237-1, 238 КЗпП України, ОСОБА_3 просив:

1.визнати незаконним та скасувати наказ ДП «45 експериментальний механічний завод» від 04.06.2018 року № 100к про його звільнення з роботи та поновити його на роботі на посаді інженера з нормування праці 2-ї категорії ДП «45 експериментальний механічний завод»;

2.стягнути з ДП «45 експериментальний механічний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

3.стягнути з ДП «45 експериментальний механічний завод» на його користь 10000 грн у відшкодування моральної шкоди;

4.стягнути з ДП «45 експериментальний механічний завод» на його користь недоотриманий заробіток за весь період роботи внаслідок заниження заробітної плати в розмірі 18689,80 грн., з яких : 15845,66 грн. невиплачена заробітна плата, 2402,87 грн. невиплачених відпускних, 441,27 грн. неоплачених днів невикористаної відпустки при звільненні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_3 14974,18 грн. невиплаченої заробітної плати з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (сума визначена без урахування компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_3 540,87 грн. відпускних та 441,27 грн. компенсації за невикористану відпустку (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_3 1000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_3 1200 грн. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь держави 300,52 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ДП «45 експериментальний механічний завод» правомірно не взято до уваги заяви ОСОБА_3 від 15.05.2018 року та від 25.05.2018 року, оскільки вони були подані після спливу двотижневого строку попередження про розірвання трудового договору, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Суд також зазначив, що ОСОБА_3 не був ознайомлений зі змістом наказу від 01.06.2017 року № 50/1к «Про виправлення описки шляхом внесення змін та доповнення змістом до наказу № 85/1к від 31.05.2017 року», який містить зміни істотних умов праці (режим робочого часу та оплати праці), а тому заробітна плата ОСОБА_3 за період з червня 2017 року до березня 2018 року повинна була нараховуватися, виходячи з посадового окладу у розмірі 5903 грн. на місяць, а не у розмірі 0,75 від посадового окладу у розмірі 5903 грн. на місяць. Таким чином, розмір невиплаченої ОСОБА_3 заробітної плати, яка підлягає стягненню, складає: (5903 грн./міс.*10 міс.) - 44055,82 грн. (виплачена заробітна плата) = 14974,18 грн. Суд першої інстанції також погодився із позовними вимогами щодо компенсації за невикористану відпустку в сумі 441,27 грн.,

Суд також виходив з того, що відпускні, які підлягали виплаті ОСОБА_3 за 11 днів відпустки, становлять 2193,73 грн. (199,43 грн./день*11 днів). Відповідачем же відпускні за вказаний період були нараховані позивачеві, виходячи з денної заробітної плати 150,26 грн, тобто у розмірі 1652,86 грн. (150,26 грн./день*11 днів). Таким чином, різниця між належними ОСОБА_3 та виплаченими йому відпускними складає 540,87 грн. (2193,73 грн. - 1652,86 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача.

Виходячи із засад розумності та справедливості, обставин справи, характеру порушених прав позивача, суд дійшов висновку про відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2018 року допущено до негайного виконання у частині стягнення невиплаченої заробітної плати за один місяць у розмірі 1497,42 грн. з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (сума визначена без урахування компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями, в якій, посилаючись невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення та додаткове рішення скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Основними доводами апеляційної скарги зі змінами та доповненнями є те, що суд першої інстанції вирішуючи спір не врахував те, що із заявою від 27.03.2018 року позивач звернувся до відповідача з проханням надати відпустку з подальшим звільненням в останній день відпустки. Проте, відповідач не повідомив позивача про результати розгляду його заяви та видав наказ № 55/1к про надання відповідачу частини щорічної відпустки. Тому позивач прийшов до висновку про прийняття відповідачем рішення про продовження з ним безстроковий трудовий договір. Крім цього, під час двотижневого терміну попередження позивач не працював, перебував у відпустці до 03.06.2018 року.

Залишено місцевим судом без правової оцінки аргументи позивача про застосування до нього частини другої статті 38 КЗпП України, а також положення статті 3 Закону України «Про відпустки», згідно якої за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням.

Судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що відповідач, зловживаючи службовим становищем, фактично примусив позивача написати заяву про надання відпустки з подальшим звільненням в останній день відпустки.

Зазначає, що рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 14974,18 грн. невиплаченої заробітної плати з урахуванням компенсації втрати заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати містить протиріччя, а тому слід виключити з рішення фразу з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати або правильно зазначити 15845,66 грн. (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів), адже вимоги включали цю компенсацію і суд визнав їх обґрунтованими.

Судом першої інстанції допущено порушення порядку обчислення середньої заробітної плати та безпідставно занижено розмір невиплачених відпускних на 1862 грн.

Зазначає, що відповідачем не виплачено позивачу заробітну плату за 05.06.2018 року, тоді як позивач в цей день перебував на робочому місці, позбавлено позивача відпустки строком 15 днів.

При визначенні розміру моральної шкоди, судом першої інстанції не враховано рівень страждань позивача через невиплату в повному обсязі відповідачем розміру заробітної плати, несвоєчасне надання та не в повному обсязі його шорічної відпустки, не повідомлення про стан розгляду звернень, підроблення документів, які свідчать про неправдиву поведінку позивача, надавання суду неправдивих характеристик, що призвело до зниження авторитету в очах колег та нанесло невідворотної шкоди честі та гідності позивача.

Відзив на апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями не находив.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечив проти апеляційної скарги зі змінами та доповненнями, вважаючи її необґрунтованою, та просив в її задоволенні відмовити, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що вона підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що відповідно до наказу ДП «45 експериментальний механічний завод» від 31 травня 2017 року № 85/1к «По особовому складу про прийняття на роботу», з 01.06.2017 року ОСОБА_3 прийнято на посаду інженера з нормування праці 2 категорії відділу економіки і нормування праці; встановлено посадовий оклад 5903 грн. на місяць /а.с. 99/.

Відповідно до наказу ДП «45 експериментальний механічний завод» від 01 червня 2017 року № 50/1к про виправлення описки шляхом внесення змін та доповнення змістом до наказу № 85/1к від 31 травня 2017 року змінено зміст пункту 21 при прийняття ОСОБА_3 на ОСОБА_3 прийняти на посаду інженера з нормування праці 2 категорії відділу економіки і нормування праці з неповним робочим днем (6 годин на день) з оплатою у розмірі 0,75 від посадового окладу 5903 грн. на місяць на час декретної відпустки Білоконь Н,В. /а.с. 58/.

27 березня 2018 року ОСОБА_3 подав відповідачу заяву про надання йому основної щорічної відпустки з 02 квітня 2018 року тривалістю 68 календарних днів за період з 11 червня 2015 року до 10 червня 2018 року з подальшим звільненням його з роботи у останній день відпустки /а.с. 5, 39/.

Відповідно до наказу ДП «45 експериментальний механічний завод» від 30 березня 2018 року № 55/1к «По особовому складу про надання відпустки» ОСОБА_3 надано щорічну відпустку: 22 календарних дні з 02.04.2018 року до 24.04.2018 року (за період роботи з 11.06.15-11.06.16); 26 календарних днів з 25.04.2018 року до 22.05.2018 року (за період роботи з 11.06.16-11.06.17); 11 календарних днів з 23.05.2018 року до 03.06.2018 року (за період роботи з 11.06.17-11.06.18) /а.с. 40/.

Відповідно до наказу ДП «45 експериментальний механічний завод» від 16 квітня 2018 року № 71 к ОСОБА_6 прийнято інженером з нормування праці 2-ї категорії в відділ економіки та нормування праці із 17 квітня 2018 року /а.с. 43/.

15 травня 2018 року та 25 травня 2018 року позивач звертався до відповідача із заявами про відкликання заяви від 27 березня 2018 року в частині звільнення за власним бажанням /а.с. 8, 9, 46/.

04.06.2018 року ОСОБА_3 вийшов із відпустки та був допущений до роботи, про що свідчить табель обліку використання робочого часу за червень 2018 року та попередження про скорочення штату від 04.06.2018 року / а.с.38,47/.

Згідно з наказом ДП «45 експериментальний механічний завод» від 04 червня 2018 року № 100к «Про звільнення ОСОБА_3» ОСОБА_3, інженера з нормування праці другої категорії, 04 червня 2018 року звільнено за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України /а.с. 11/.

Відповідно до розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_7 у січня 2018 року нараховано 4216,43 грн, у лютому 2018 року 4481,87 грн., у березні 2018 року 4357,97 грн. заробітної плати /а.с. 59/.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ДП «45 експериментальний механічний завод» правомірно не взято до уваги заяви ОСОБА_3 від 15.05.2018 року та від 25.05.2018 року, оскільки вони були подані після спливу двотижневого строку попередження про розірвання трудового договору, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Суд також зазначив, що ОСОБА_3 не був ознайомлений зі змістом наказу від 01.06.2017 року № 50/1к «Про виправлення описки шляхом внесення змін та доповнення змістом до наказу № 85/1к від 31.05.2017 року», який містить зміни істотних умов праці (режим робочого часу та оплати праці), а тому заробітна плата ОСОБА_3 за період з червня 2017 року до березня 2018 року повинна була нараховуватися, виходячи з посадового окладу у розмірі 5903 грн. на місяць, а не у розмірі 0,75 від посадового окладу у розмірі 5903 грн. на місяць. Таким чином, розмір невиплаченої ОСОБА_3 заробітної плати, яка підлягає стягненню, складає: (5903 грн./міс.*10 міс.) - 44055,82 грн. (виплачена заробітна плата) = 14974,18 грн. Суд першої інстанції також погодився із позовними вимогами щодо компенсації за невикористану відпустку в сумі 441,27 грн.,

Суд також виходив з того, що відпускні, які підлягали виплаті ОСОБА_3 за 11 днів відпустки, становлять 2193,73 грн. (199,43 грн./день*11 днів). Відповідачем же відпускні за вказаний період були нараховані позивачеві, виходячи з денної заробітної плати 150,26 грн, тобто у розмірі 1652,86 грн. (150,26 грн./день*11 днів). Таким чином, різниця між належними ОСОБА_3 та виплаченими йому відпускними складає 540,87 грн. (2193,73 грн. - 1652,86 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача.

Виходячи із засад розумності та справедливості, обставин справи, характеру порушених прав позивача, суд дійшов висновку про відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Щодо вирішення місцевим судом позовних вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу ДП «45 експериментальний механічний завод» від 04.06.2018 року № 100к про його звільнення з роботи та поновлення його на роботі на посаді інженера з нормування праці 2-ї категорії ДП «45 експериментальний механічний завод», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частино 3 зазначеної статті передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов'язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Отже працівник може одночасно із заявою про звільнення за власним бажанням подати заяву про надання йому невикористаної відпустки або її частини. В такому випадку днем звільнення буде останній день відпустки, навіть якщо цей день буде поза межами встановленого у статті 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про наступне звільнення.

Саме така заява була подана ОСОБА_3 із зазначенням дня звільнення з роботи за власним бажанням з наданням частини невикористаних відпусток.

Застосована у частині першій статті 3 Закону України «Про відпустки» правова конструкція у вигляді словосполучення «має бути надано» означає обов'язок роботодавця як сторони трудового договору перед звільненням з роботи працівника (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) за бажанням останнього надати йому невикористану відпустку і звільнити його з роботи в останній день такої відпустки. При цьому зазначений обов'язок роботодавця не залежить від його волевиявлення та від будь-яких інших обставин, в тому числі виробничого характеру.

Власник або уповноважений ним орган за законом не наділяється правом щодо висунення будь-яких вимог до працівника при звільненні його за власним бажанням. Не завершення дорученої роботи, не передача справ фінансово-господарської діяльності (на що посилався роботодавець і що прийнято до уваги апеляційним судом), інші обставини не звільняють власника або уповноважений ним орган від обов'язку припинити трудовий договір в останній день відпустки працівника і провести з ним повний розрахунок та видати йому оформлену трудову книжку.

Аналогічний правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року, справа № 668/15258/15-ц.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував вимоги частини другої статті 38 КЗпП України, так як позивач після заяви про звільнення від 27.03.2018 року продовжував працювати 04.06.2018 року, не вимагав звільнення, а навпаки 15.05.2018 року та 25.05.2018 року надіслав відповідачу заяви про відкликання заяви від 27.03.2018 року в частині звільнення за власним бажанням.

Відповідачем не надано суду доказів, що саме на посаду позивача було прийнято за договором іншу особу, а саме ОСОБА_6 за запрошенням в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками відповідно до частини четвертої статті 24 КЗпП України, оскільки в період відпустки ОСОБА_3 звільнено не було, а звільнено його відповідачем лише 04.06.2018 року, тобто пізніше ніж визначена дата у заяві від 27.03.2018 року.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає аргументи апеляційної скарги в частині незаконного звільнення позивача такими, що заслуговують на увагу та є прийнятними, а тому, оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, відтак рішення місцевого суду в частинні вирішення обох вимог є незаконним.

Щодо вирішення місцевим судом позовних вимог про стягнення з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь позивача недоотриманого заробітку за весь період роботи внаслідок заниження заробітної плати в розмірі 14974,18 грн. невиплаченої заробітної плати, 2402,87 грн. невиплачених відпускних, 441,27 грн. неоплачених днів невикористаної відпустки при звільненні, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Зважаючи на те, що позивача поновлено на посаді підстав для стягнення невиплачених відпускних та недоплачених днів невикористаної відпустки при звільненні немає.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Висновок суду першої інстанції про те, що заробітна плата ОСОБА_3 за період з червня 2017 року до березня 2018 року повинна була нараховуватися, виходячи з посадового окладу у розмірі 5903 грн. на місяць, а не у розмірі 0,75 від посадового окладу у розмірі 5903 грн. на місяць, оскільки з наказом від 01.06.2017 року № 50/1к «Про виправлення описки шляхом внесення змін та доповнення змістом до наказу № 85/1к від 31.05.2017 року», яким змінено зміст пункту 21 наказу ДП «45 експериментальний механічний завод» № 85/1к від 31.05.2017 року про прийняття ОСОБА_3, та викладено його в нові редакції «ОСОБА_3 прийнято на посаду інженера з нормування праці 2 категорії відділу економіки і нормування праці з неповним робочим днем (6 годин на день) з оплатою у розмірі 0,75 від посадового окладу 5903 грн. на місяць на час декретної відпустки ОСОБА_8.», ОСОБА_3 не був ознайомлений, суд апеляційної інстанції вважає помилковим.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 даний наказ після того як він про нього дізнався не оскаржував та він є чинним, за час роботи у відповідача отримував заробітну плату в розмірі 0,75 від посадового окладу, що підтверджується матеріалами справи та визнається позивачем, при цьому позивач за весь час роботи у відповідача не звертався із заявою про здійснення йому виплати заробітної плати не в повному обсязі та необхідності здійснення йому доплати.

Зі справи видно, що відповідачем було надано суду першої інстанції повідомлення № 5 ДП «45 експериментальний механічний завод» ОСОБА_3 про те, що на ДП «45 експериментальний механічний завод» проводяться організаційні заходи згідно частини 3 статті 64 ГК України, пункту 5 статті 36 КЗпП України, пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з чим відповідно до наказу ДП «45 експериментальний механічний завод» від 10.02.2017 року № 21 ВСП «Промсервіс 45» ліквідується та повідомлено, що ОСОБА_3 з 31.05.2017 року буде вважатися звільненим у зв'язку з переведенням на ДП «45 експериментальний механічний завод» згідно нової організаційно-штатної структури ДП «45 експериментальний механічний завод» запропоновано ОСОБА_3 розміщення, за його згодою, на посаді інженера з нормування праці на 0,75 посадової ставки. При цьому, з повідомленням позивач був ознайомлений та з запропонованою посадою та окладом погодився 31.05.2017 року /а.с. 55/.

Із наданих відповідачем табелів обліку робочого часу, розрахункових листів ОСОБА_3 працював на ДП «45 експериментальний механічний завод» по 6 годин у день /а.с. 38, 42, 61-83/.

Посилання позивача на те, що про існування наказу від 01.06.2017 року № 50/1к ОСОБА_3 не знав, не може бути підставою для його не врахування судом, адже даний наказ є чинним, а позивач не позбавлений права на його оскарження та доведення його незаконності, адже саме відповідно до нього відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати позивачу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що в частині вирішення даних позовних вимог судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати, моральної шкоди ухвалено за неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнання незаконним та скасування наказу ДП «45 експериментальний механічний завод» від 04.06.2018 року № 100к про звільнення ОСОБА_3 з роботи, поновлення його на роботі на посаді інженера з нормування праці 2-ї категорії ДП «45 експериментальний механічний завод».

Задоволенню підлягає також вимога про стягнення з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу зважаючи на наступне.

Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Таким чином, розмір середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу становить 4481,87 (лютий 2018 року) + 4357,97 (березень 2018 року) х 2 = 8839,84 /лютий (20 робочих днів), березень (21 робочий день) 2018 року «абз. 4 пункту 2 Порядку № 100»/ : 41 = 215,60.

Час вимушеного прогулу з 05.06.2018 року по 12.12.2018 року становить 134 робочих днів /розрахунок 215,60 х 134 = 28890,40 грн./.

Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у роз'ясненнях, викладених у п. 6 звертає увагу судів на те, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За таких обставин, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28890,40 грн (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

Отже, аргументи апеляційної скарзі в цій частині є частково обґрунтованими та прийнятними.

Задоволенню частково підлягає також позовна вимога про стягнення моральної шкоди з огляду на наступне.

Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Беручи до уваги те, що звільнення позивача відбулося незаконно, відтак ОСОБА_3 було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у порушенні його трудових прав, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків, вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом апеляційної інстанції враховуються конкретні обставини справи: характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, а тому до стягнення підлягає розмір моральної шкоди в сумі 2000 гривень. Підстав для стягнення більшої суми моральної шкоди суд апеляційної інстанції не вбачає.

Правових підстав для задоволення позовних вимог в іншій частині суд апеляційної інстанції не вбачає за їх недоведеністю.

Ураховуючи те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, з ДП «45 експериментальний механічний завод» слід стягнути відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог та вимог апеляційної скарги в сумі 1485,15 грн.

Розрахунок 704,80 (вимоги немайнового характеру поновлення на роботі) + 352,40 (половина вартості вимоги немайнового характеру стягнення моральної шкоди, абз. 2 пункту 36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року/ = 1057,20 грн. + 427,95 гри. /вимоги майнового характеру 28890,40 (вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) + 18689,80 (вимога про недоотримання заробітної плати) = 47580,20 х 1 % (ціна позову) = 475,80, але не менше 704,80 (розмір судового збору за вимогу майнового характеру), (розрахунок 28890,40 х 100 : 47580,20 = 60,72 % (задоволена частина вимоги майнового характеру), (704,80 х 60,72 %= 427,95 грн.) = 1485,15 грн.

Окрім цього, з ДП «45 експериментальний механічний завод» слід стягнути на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 6321,60 грн. /розрахунок 9000 (вартість послуг за надання правничої допомоги у суді першої та апеляційної інстанції а.с. 96, 97, 167/ : 3 (кількість заявлених вимог дві немайнові, одна майнова/ = 3000 (вартість однієї вимоги).

Отже, 3000 (задоволена вимога немайнового характеру про поновлення на роботі) + 1500 (половина задоволеної частини вимоги немайнового характеру стягнення моральної шкоди, абз. 2 пункту 36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року) + 1821,60 (60,72 % від задоволеної частини вимоги майнового характеру) = 6321,60 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 430 ЦПК України, суд апеляційної інстанції. -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2018 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2018 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення недоотриманої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства«45 експериментальний механічний завод» від 04 червня 2018 року № 100к про звільнення ОСОБА_3 з посади інженера з нормування праці другої категорії 04 червня 2018 року за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді інженера з нормування праці другої категорії Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» з 04 червня 2018 року.

Стягнути з Державного підприємства«45 експериментальний механічний завод» () на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) 28890 (двадцять вісім тисяч вісімсот дев'яносто) гривень 40 копійок (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 червня 2018 року по 12 грудня 2018 року, 2000 (дві тисячі) гривень у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанову апеляційного суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, в розмірі місячного заробітку, допустити до негайного виконання.

Стягнути з Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» () на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) 6321 (шість тисяч триста двадцять одну) гривню 60 копійок витрат на правничу допомогу.

Стягнути з Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» () на користь держави судовий збір в сумі 1485 (одна тисяча чотириста вісімдесят п'ять) гривень 15 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 17.12.2018 року.