Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 201/2562/16-ц

провадження № 61-8548св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), третя особа - ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 19 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі -

ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено договір поруки (б/н) з метою забезпечення виконання договору кредиту від 19 квітня 2007 року № К2Н7GК00260002, укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_3 Згідно з умовами договору поруки ОСОБА_2 зобов'язався відповідати як солідарний боржник перед ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за належне виконання боргових зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, за умовами якого позичальник отримала у тимчасове платне користування грошові кошти у сумі 645 200, 00 дол. США зі сплатою відсотків на строк до 19 квітня 2027 року включно.

Оскільки ОСОБА_3 не виконувала умови договору, у неї виникла заборгованість перед банком, у зв'язку з чим 08 лютого 2008 року банк звернувся з позовом до ОСОБА_3 та поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2009 року, яке набрало законної сили 12 березня 2010 року, стягнуто солідарно з боржника та поручителів на користь банку грошові кошти у розмірі 5 325 138, 06 грн та судові витрати. Пред'явлений позов банк обґрунтовував також тим, що у зв'язку з порушенням позичальником пунктів 1.1, 2.2.2., 2.2.3., 2.2.8 кредитного договору, на підставі правила пункту 2.3.3. згаданого договору банк набуває право розірвання цього договору, дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі; із зазначеним обґрунтування погодився суд при ухваленні рішення.

На переконання позивача, оскільки зазначений позов банком подано до суду 08 лютого 2008 року, згідно з умовами договору поруки (пункт 12) строк, протягом якого банк вправі пред'явити претензії до поручителя, становить п'ять років, а тому починаючи з 09 лютого 2013 року договір поруки позивача припинився.

Враховуючи, що банк надалі вимагає у позивача повернення грошових коштів, які складають заборгованість за згаданим кредитним договором, такі дії, на переконання позивача, вчинено з порушенням вимог закону, оскільки його порука повинна бути припиненою згідно з договором 09 лютого 2013 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідно до пункту 12 договору поруки від 19 квітня 2007 року сторони дійшли домовленості, що порука припиняється зі спливом п'яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором. Кінцевий строк повернення кредиту встановлений кредитним договором 19 квітня 2027 року, тому відсутні підстави для припинення договору поруки до настання строку, зазначеного у договорі.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог. Судом визнано поруку за договором поруки б/н від 19 квітня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2, припиненою з 09 лютого 2013 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що за умовами договору порука припинилась через 5 років після дати, коли відповідач скористався своїм правом на дострокове стягнення та визнав строк повернення кредиту таким, що настав 08 лютого 2008 року, а тому порука за договором поруки є припиненою, починаючи з 09 лютого 2013 року, відповідно до умов цього договору.

Наявність рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2009 року, що набрало законної сили 12 березня 2010 року, яким стягнуто солідарно з боржника та поручителів на користь банку грошові кошти у розмірі 5 325 138, 06 грн та судові витрати, свідчить про той факт, що станом на 09 лютого 2013 року позивач та відповідач припинили договірні правовідносини та перейшли до правовідносин з виконання судового рішення.

Банк, не погодившись із рішенням апеляційного суду, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник навів такі доводи. Відповідно до умов договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами й діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до пункту 12 договору поруки сторони дійшли згоди, що порука припиняється зі спливом п'яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором. Кінцевий строк повернення кредиту, встановлений кредитним договором 19 квітня 2027 року. На цей час зобов'язання позичальником та поручителем не виконані, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. На переконання заявника, за наявності рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2009 року про стягнення з ОСОБА_2 як поручителя солідарно з позичальником на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості, що набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні, вимога позивача про припинення поруки, пред'явлена до відповідача після ухвалення цього рішення суду, не може бути задоволена, оскільки припинення поруки не впливає на виконання рішення суду.

ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що, звернувшись 08 лютого 2008 року до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк визнав строк повернення кредиту таким, що настав. У пункті 12 договору поруки визначено строк припинення поруки за спливом п'яти років після настання терміну сплати кредиту за кредитним договором. Порука припинилася за умовами договору через п'ять років після моменту, коли банк скористався своїм правом на дострокове стягнення та визнав строк повернення кредиту таким, що настав, тобто з 09 лютого 2013 року порука є припиненою відповідно до умов договору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зазначену цивільну справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», і ОСОБА_3 договору від 19 квітня 2007 року № К2Н7GК00260002 позичальник отримала кредит у сумі 645 200, 00 дол. США з оплатою обумовлених відсотків річних, терміном до 19 квітня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та окремо ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладено договори поруки б/н від 19 квітня 2007 року. Згідно з умовами договору поруки б/н від 19 квітня 2007 року ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати за кредитним зобов'язанням ОСОБА_3 та разом з нею нести солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви надав ОСОБА_3 зазначені кредитні кошти, що не заперечувалось сторонами.

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, у зв'язку з чим 08 лютого 2008 року банк звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителів про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитом достроково й у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2009 року, яке набрало законної сили 12 березня 2010 року, стягнуто солідарно з позичальника та поручителів на користь банку грошові кошти у розмірі 5 325 138, 06 грн та судові витрати.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Переглядаючи рішення апеляційного суду на предмет правильності застосування ним частини четвертої статті 559 ЦК України, Верховний Суд виходить з такого.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі

№ 6-6цс14 сформулював правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Апеляційним судом встановлено, що сторонами кредитного договору визначено строк виконання основного зобов'язання 19 квітня 2027 року.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що, пред'явивши 08 лютого 2008 року позов до боржника та поручителів з вимогами про повне повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов'язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, тобто визнав строк повернення кредиту таким, що настав, а тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що кредитний договір продовжив діяти до 19 квітня 2027 року.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16.

Проте Верховний Суд не встановив підстав погодитися з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення вимог позову про припинення поруки.

Щодо наявності порушеного права (права на суд)

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов'язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна конструкція, морфологічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на підставу позову.

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (стаття 119 ЦПК України 2004 року). Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин; до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі. З ними закон не пов'язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов'язків, вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

У справі, що переглядається, обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги є юридичні факти про те, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2009 року вже стягнуто достроково з ОСОБА_2, як поручителя, солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у повному обсязі. Це рішення перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби, натомість банк продовжує і надалі вимагати повернення коштів, незважаючи на те, що в силу приписів частини четвертої статті 559 ЦК України порука є припиненою з 09 лютого 2013 року.

Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18) виклала правовий висновок відповідно до якого, рішення суду стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі з позичальника та поручителя свідчить про закінчення строку дії договору, а відтак на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Під час вирішення цього спору Верховний Суд віддає перевагу застосуванню принципу res judicata. Так, одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справу «Брумареска проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, § 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (§ 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Важливим елементом принципу правової визначеності в аспекті застосування процесуального законодавства є здійсненність остаточних судових рішень. Виконавче провадження, як зазначалось, є частиною судового розгляду і сприяє реалізації судових рішень, що набрали законної сили.

Верховний Суд, застосовуючи принцип res judicata, враховує наявність невиконаного рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, зокрема із поручителя, яке є чинним, перебуває на примусовому виконанні, але боржниками не виконується.

З огляду на юридико-фактологічні підстави позову щодо продовження банком пред'явлення вимог про повернення кредитних коштів незважаючи на обставину припинення поруки за частиною четвертої статті 559 ЦК України, після ухвалення судового рішення, Верховний Суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог з наведених мотивів, адже обов'язок поручителя забезпечити виконання основного зобов'язання, підтвердженого судовим рішенням, не обмежується періодом, за який звернуто стягнення, і не може нівелюватись преклюзивним характером строком дії поруки.

Статтею 559 ЦК України передбачено спеціальні способи захисту прав позичальника, які полягають у припиненні поруки як зобов'язання. Так, однією з підстав для застосування такого способу захисту цивільного права та інтересу є непред'явлення кредитором протягом певного періоду часу вимоги до поручителя з дня настання строку виконання забезпеченого зобов'язання. Такий спосіб захисту має на меті забезпечити сталість цивільного обороту, спонукати до дотримання договірної дисципліни зі сторони кредитора, існування права вимоги в якого до поручителя зазвичай визнається протягом певного, визначеного сторонами періоду часу на випадок порушення позичальником власного зобов'язання.

В разі якщо кредитор пред'явить вимогу до поручителя протягом строку існування такого суб'єктивного права, у нього відсутні підстави для висновку про припинення поруки як окремого зобов'язання, оскільки за правилом частини четвертої статті 559 ЦК України порука зберігається за умови своєчасного повідомлення кредитора (вчиненого у певній процесуальній формі) про наявність претензій до нього у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов'язань позичальником.

У досліджуваних правовідносинах зобов'язання з поруки позивача не припинилися, а трансформувалося у зобов'язання з виконання судового рішення, що набрало законної сили та звернуто до примусового виконання, тому порука як самостійне зобов'язання може бути припинене виключно виконанням цього зобов'язання, строк виконання якого настав.

Таким чином, помилковим є висновок апеляційного суду про задоволення вимог позову, а тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Одночасно неправильним є і висновок суду першої інстанції про відмову у позові у зв'язку із тим, що кінцевий строк повернення кредиту ще не настав, адже правові наслідки пред'явлення судової вимоги щодо дострокового виконання кредитного договору у повному обсязі відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України є такими, що настали у формі зміни строку виконання основного зобов'язання.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Під час перегляду справи виявлено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які є обов'язковою підставою для скасування судових рішень, а тому Верховний Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 08 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа - ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик