Справа № 450/3554/17 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/783/1488/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 березня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за його місцем проживання по АДРЕСА_1, а також звільнити ОСОБА_4 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено повністю, визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, з їх батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1. Звільнено ОСОБА_4 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, які визначені та стягуються з ОСОБА_4 за рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.10.2014 року. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1280,00 грн. судових витрат.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що бажання доньки, яка досягла 13 років, про визначення місця проживання, не може розцінюватися судом, як об'єктивно найкраще вирішення питання про визначення місця проживання дитини для забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки саме з мотивів прийняття найкращого рішення для визначення місця проживання дитини, оскільки прийняття такого роду рішень спеціально делеговано судам та органам опіки і піклування. Також вважає, що суд першої інстанції необ'єктивно, односторонньо дослідив та дав оцінку доказам у справі в інтересах батька, вказавши про те, що їх син, якому виповнилося 8 років, відповідно до свого віку, не відображає конфліктного спрямування між батьком та матір'ю, але відзначається бажанням бачити батька частіше, відчуває необхідність емоційного спілкування з батьком, сумує за ним, а також відзначається бажанням бути нероздільно з сестрою. Проте судом не взято до уваги ставлення сина до матері та її позитивна характеристика, не враховано неналежне виконання своїх батьківських обов'язків батьком щодо сина, що полягає у недостатності емоційного спілкування та наявністю почуття суму за батьком. Крім цього зазначає, що позивач не є власником житлового будинку, в якому він проживає, на відміну від апелянта, у якої кращі умови для проживання, та у разі проживання дітей разом із батьком піклування за ними буде здійснюватися їхньою бабусею з дідусем, рідною сестрою позивача, а не самим батьком. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та визначаючи місце проживання малолітніх дітей сторін, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з батьком, за місцем його проживання, суд першої інстанції дійшов до такого висновку, давши належну оцінку наявним у справі доказам та з огляду на встановлені обставини справи, виходив з того, що сторони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання їх малолітніх дітей, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей і що вирішення питання щодо визначення їх місця проживання має відповідати їхнім інтересам, а не інтересам однієї із сторін спору, і що на обох батьків покладено обов'язок по утриманню та вихованню дітей.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини(ратифікована Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р.) визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур , що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли вони спільно не проживають.

Згідно зі ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі, а також чи розірвали шлюб.

Стаття 160 СК України передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а дитини, яка досягла 10 років - за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.10.2013р. шлюб, зареєстрований 30.09.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, розірвано, відповідач змінила прізвище ОСОБА_2 на прізвище ОСОБА_2, що підтверджується довідкою від 10.01.2018р.

Сторони у справі є батьками малолітніх дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, у яких вони записані батьками дітей.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.10.2014р., вирішено стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, аліменти на утримання дітей, ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.08.2014 року і до досягнення дітьми повноліття.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 14.03.2016р. та довідки з місця праці, підтверджується, що ОСОБА_4, з 15.08.2014р. по лютий 2018р. регулярно сплачує ОСОБА_2 кошти на утримання дітей, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

Сторони в суді ствердили про те, що після розірвання шлюбу вони проживають окремо, батько дітей проживає у житловому будинку АДРЕСА_1, а матір дітей у житловому будинку АДРЕСА_2, і вони не дійшли між собою згоди, з ким будуть проживати діти, у зв»язку з чим питання визначення місця проживання було предметом розгляду органу опіки та піклування.

Розпорядженням органу опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації №938 від 04.12.2017 року, яке не було предметом оскарження, визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, разом з батьком, ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції встановлено, що за спільною згодою сторін, малолітні діти, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з вересня 2017р. до січня 2018р. включно проживали разом з батьком за його місцем проживання, але з лютого 2018р. відповідач, всупереч попередніх домовленостей, їх розлучила, забравши молодшу ( 8-річну) дитину проживати до себе, що свідчить про відсутність на даний час згоди між батьками щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, зокрема, син ОСОБА_7

Актом обстеження житлово-побутових умов, складеним 17.10.2017р., підтверджується, що ОСОБА_4 зареєстрований та проживає в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, разом з ним проживають без реєстрації його діти: ОСОБА_6 і ОСОБА_7, який здійснює за ними догляд та утримує їх.

Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції врахував думку доньки сторін, ОСОБА_6, якій на той час виповнилося тринадцять років і вона може приймати участь в обговоренні питання щодо визначення місця свого проживання шляхом надання особистої прихильності одному з батьків, яка висловила категоричне бажання проживати разом з батьком, що і було визначальним при вирішенні спору з приводу місця проживання доньки сторін - ОСОБА_6.

Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання разом з батьком малолітнього сина, ОСОБА_7, якому виповнилося вісім років, суд першої інстанції врахував психологічну характеристику ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, надану практичним психологом, у якій зазначається, що син сторін відповідно до свого віку, не відображає конфліктного спрямування між батьком та матір'ю, до батька ставиться позитивно - емоційно прив»язаним, відзначається бажанням бачити батька вдома частіше, а також відзначається бажанням бути нероздільно з сестрою ОСОБА_6, що характеризується її ставленням до нього. На момент складання психологічної характеристики, в той час як син сторін, ОСОБА_7, проживав разом з матір»ю, спостерігалася недостатність емоційного спілкування з батьком, сумує за ним.

Аналізуючи психологічну характеристику ОСОБА_6, колегія суддів дійшла висновку, що в ній прослідковується більша прихильність сина сторін до батька, більша прив»язаність до нього, прихильність малолітнього сина до рідної сестрички ОСОБА_6, яка виявила категоричне бажання проживати разом з батьком.

Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання малолітніх дітей разом з батьком, ОСОБА_4, суд першої інстанції вважав недоцільним окреме проживання братика та сестрички, які один одного люблять, і що їх спільне проживання разом з батьком буде відповідати саме інтересам обох дітей, що є визначальним при вирішенні питання визначення місця проживання дітей.

Малолітні діти - рідні сестра та брат росли, розвивалися та виховувались разом, а тому є тісно прив'язаними одне до одного, і розпад сім'ї батьків повинен бути найменш болючим для них, і з цих підстав їх розділяти небажано.

При цьому також враховано, що мати дітей створила другу сім'ї з іншим чоловіком, з яким має спільну дитину, що між вітчимом та дівчинкою ОСОБА_6 не склалися приязні стосунки, і така висловилась проти проживання разом з матір'ю та її чоловіком, і ці обставини суд розцінює як неможливість проживання дитини ОСОБА_6 разом з матір'ю.

На думку колегії суддів не заслуговують на увагу пояснення відповідачки про те, що їхні діти навчаються в одній і цій же школі, а відтак мають можливість спілкуватися один з одним, оскільки таке спілкування є недовготривалим і недостатнім.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував позитивні характеристики з місця навчання дітей, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які до 31.08.2017р. навчалися у відповідно, Годовицькій та Басівській загальноосвітніх школах, а в подальшому у Наварійської ЗОШ I-III ступенів, в тому числі і в період проживання їх разом з батьком, що свідчить про належне виховання дітей.

В матеріалах справи містяться характеристики на обох батьків, які характеризуються позитивно, довідками підтверджується, що позивач ОСОБА_4 не перебуває на обліку у нарколога та лікаря-психіатра, працює, має постійний заробіток, актами обстеження житлових умов ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підтверджується створення для дітей належних житлово - побутових умов, як батьком так і матір»ю.

Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, давши їм належну оцінку, встановив, що сторони у справі за станом здоров'я здатні в повній мірі піклуватися про своїх дітей, виховувати їх, забезпечувати їх всім необхідним, оскільки недієздатними або обмежено дієздатними у встановленому судом порядку не визнані, мають стійкі соціальні зв'язки, доказів або обставин, які свідчили про неможливість батьками виховувати своїх дітей, не надано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції мав на меті не розлучати ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є рідними братом та сестрою, оскільки це відповідатиме їхнім інтерсам.

У рішенні ЄСПЛ від 01.07.2017р. у справі «М. Є. проти України» наголошується, що в усіх випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Крім того, суд керується ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Аналогічна норма міститься також у ч.6 ст.7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин.

Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeidv. Germamy») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zauneggerv. Germany») від 03 грудня 2009 року).

При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини.

Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання дітей, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з батьком, ОСОБА_4, суд взяв до уваги думку представника органу опіки та піклування, який пояснив, що при розгляді питання щодо місця проживання малолітніх дітей, останні ще у листопаді 2017р. висловили своє бажання проживати з батьком та проживали разом з ним з вересня 2017 року, і щодо цього не заперечувала їх мати, відповідачка у справі.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який врахував особисту прихильність обох дітей до батька, і зокрема, доньки до батька, що є необхідною умовою їх належного виховання, яким потрібен також авторитет і допомога батька, який не заперечував щодо участі матері дітей у їх вихованні та спілкуванні з ними.

З врахуванням положень ч.1 ст.192 СК України, ч.4 ст. 273 ЦПК України, відповідно до якої, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначення розміру платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення позову вимагати звільнення від них, та у зв'язку із визначенням місця проживання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з їх батьком ОСОБА_4 - платником аліментів, змінюються і обставини, що впливають на припинення сплати цих платежів, так як діти знаходяться на утриманні платника аліментів, суд прешої інстанції підставно задовольнив позовну вимогу про звільнення ОСОБА_4 від сплати аліментів, визначених за рішенням суду від 03.10.2014 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.08.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.