ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1903/17 Номер провадження 22-ц/814/185/18Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Хіль Л.М.

Суддів: Гальонкіна С.А., Обідіної О.І.,

Секретар: Григоришина М.В.,

За участі: позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року ухваленого під головуванням судді Чуванової А.М. о 15 год. 23 хв. (повний текст рішення складено 23.08.2018 року) по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання об`єктом спільної сумісної власності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила: встановити факт проживання однією сім'єю її, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, починаючи з 1997 року по 07.12.2007 року, визнати за ними право спільної сумісної власності на: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 який складається в цілому з : житлового будинку цегляного загальною площею 121,1 кв.м, житловою площею 42.2 кв.м, гаражу та огорожі, земельну ділянку загальною площею 797 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 та земельну ділянку загальною площею 103 кв.м. яка розташована по АДРЕСА_1 цільове призначення для експлуатації та обслуговування магазину, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3.

Здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином : визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1; право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 797 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 103 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 цільове призначення для експлуатації та обслуговування магазину, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2;

визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 який складається в цілому з : житлового будинку цегляного загальною площею 121,1 кв.м, житловою площею 42.2 кв.м, гаражу та огорожі; право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 797 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 103 кв.м яка розташована по АДРЕСА_1 цільове призначення для експлуатації та обслуговування магазину, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на магазин автозапчастин загальною площею 60,38 кв.м, корисною площею 41,40 кв.м., площа забудови 98.07. кв. м який побудований на земельній ділянці площею 103 кв.м та знаходиться за адресою по АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частці вказаного магазину автозапчастин.

В обгрунтування позову вказувала, що в 1995 році вона познайомилась з відповідачем, через деякий час між ними виникли стійкі тривалі стосунки та почуття любові і починаючи з 1997 року вони почали проживати разом однією сім'єю у квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_2, вести спільне господарство та спільний бюджет.

Також вказувала, що вони вирішили організувати спільний сімейний бізнес, який полягав в торгівлі автозапчастинами оптом та в роздріб.

Зазначала, що спільний сімейний бізнес набрав досить широких обертів і став приносити їм стабільний, постійний дохід. Згодом, завдяки спільній праці, спільному сімейному бізнесу позивач з відповідачем вирішили придбати житловий будинок для спільного проживання. Так, 09.10.2006 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В., вони придбали житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в в АДРЕСА_1 розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 900 кв.м. Вищевказаний будинок коштував 120 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 2006 рік становило 606000 грн. Вони здійснили перший внесок за будинок за спільні кошти в сумі 50 000 доларів США, а іншу суму коштів вирішили взяти в кредит, який потім також виплачували за спільні кошти. Житловий будинок і земельну ділянку було оформлено на ОСОБА_4

07.12.2007 року позивач з відповідачем зареєстрували шлюб, оскільки на той час разом з ними вже давно проживала неповнолітня донька відповідача ОСОБА_8 і позивач активно займалась її вихованням та розвитком, відвідувала школу, гуртки, батьківські збори, постійно ходила з нею по лікарням та іншим державним закладам.

Згодом, позивач з відповідачем вирішили розширити спільний сімейний бізнес і побудувати на території будинковолодіння магазин автозапчастин. Вони прийняли рішення продати належну позивачу квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_3. Після продажу зазначеної квартири частину коштів від продажу квартири вони потратили на погашення кредиту за будинок, частину відклали на будівництво магазину, а також отримали частину коштів від банку, збільшивши розмір раніше отриманого кредиту. Здійснили розподіл раніше придбаної ними земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 площею 900 кв.м на дві земельні ділянки площею 707 кв.м для будівництва то обслуговування житлового будинку та площею 103 кв.м. для експлуатації та обслуговування магазину, змінивши при цьому цільове призначення останньої земельної ділянки та отримавши нові державні акти на право власності на земельні ділянки. За спільні кошти побудували магазин автозапчастин загальною площею 60,38 кв.м, корисною площею 41,40 кв.м, площа забудови 98.07. кв.м на земельній ділянці площею 103 кв.м розташованої в АДРЕСА_1. На даний час будівництво повністю завершене і магазин прийнятий в експлуатацію, що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту зареєстрованого інспекцією ДАБК у Полтавській області та затвердженого рішенням виконкому міської ради від 23.07.2008 року.

Крім того вказувала, у 2013 році за спільні кошти подружжя придбали два автомобілі: TOYOTA RAV4, 2010 року випуску д.н.з НОМЕР_4, який на даний час перебуває у користуванні позивача, та MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI , 2012 року випуску д.н.з. НОМЕР_5, який перебуває у користуванні відповідача.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09.02.2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано. Проте, згоди щодо поділу вищевказаного майна, що набуте під час спільного проживання, не досягнуто між сторонами.

З урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 409400 гривень, як половину вартості автомобілів TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, об'єм двигуна 1987, д.н.з НОМЕР_4 та MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI , 2012 року випуску, об'єм двигуна 2143 д.н.з. НОМЕР_1., що являються спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування цих вимог позивач вказала, що 09.03.2017 року дані автомобілі відчуженні відповідачем його доньці ОСОБА_8, яка на даний час є їх власником. Згідно звітів оцінки вартості колісного транспортного засобу ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 116 CDI , 2012 року випуску, об'єм двигуна 2143 д.н.з. НОМЕР_1.складає 336900 гривень, а ринкова вартість автомобіля TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, об'єм двигуна 1987, д.н.з НОМЕР_4 складає 481900 гривень. Загальна вартість спірного майна складає 818800 гривень, а половина вартості складає 409400 гривень.

Крім того, третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 факту спільного проживання однією сім'єю, визнання об'єктом права спільної сумісної власності.

В обґрунтування вимог вказувала, що 28.01.1989 року між нею та М.П. було зареєстровано шлюб, від шлюбу вони мають спільну доньку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1. 11.04.1995 року шлюб між подружжям було розірвано, однак вони заради інтересів спільної доньки продовжували проживати як чоловік і жінка та вести спільне господарство. ОСОБА_2 дійсно якийсь час проживала у квартирі ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 але як квартирант та іноді залучалася на платній основі для виконання робіт по господарству.

Вказувала, що у жовтні 2006 року позивач з відповідачем ОСОБА_4 разом придбали житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 розміщений на приватизованій земельній ділянці, площею 900 кв.м, право власності було оформлено на відповідача. Вони ще продовжили проживати спільно до грудня 2006 року , а потім кожен почав жити окремим життям. У липні 2017 року позивач довідалась про те, що її права на спільну власність порушені.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_6 просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з квітня 1995 року по грудень 2006 року; визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а саме: житловий будинок та земельна ділянка, загальною площею 900 кв.м, які були набуті в період спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Рішенням Октябрскього районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя.

Відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання об'єктом права спільної сумісної власності.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позову. В іншій частині рішення місцевого суду просила залишити без змін.

Рішення місцевого суду переглядається лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В обґрунтування скарги вказувала, що місцевим судом не взято до уваги наданих доказів які підтверджують проживання однією сім`єю її з відповідачем.

Крім того вказує, що місцевим судом не враховано оцінки ринкової вартості автомобілів, які вона вважає спільним майном, яке підлягає поділу.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що позивач та відповідач 07.12.2007 року зареєстрували шлюб (т.1 а.с.11).

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 09.02.2017 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.12-13).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.10.2006 року, ОСОБА_4 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в по АДРЕСА_1 розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 900 кв.м, який складається в цілому з : житлового будинку, цегляного, загальною площею 121,1 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м, зазначеного на плані літер А-2, гаража Б, огорожі №1-4, за 606000 гривень, які продавець одержала повністю від покупця під час оформлення цього договору (т.1 а. с.14-15 - договір купівлі-продажу, а.с.16,17 - витяг з Державного реєстру правочинів, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.18-19) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2006 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 900 кв.м по АДРЕСА_1.

Міцевим судом також встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.20-21) ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2006 року, рішення Полтавської міської ради від 14.08.2008 року є власником земельної ділянки площею 797 кв.м по АДРЕСА_1.

Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.35-36) ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2006 року, рішення Полтавської міської ради від 14.08.2008 року є власником земельної ділянки площею 103 кв.м по АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 місцевий суд виходив з того, що відсутні належні докази про те, що позивачка приймала участь у купівлі будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки.

Також відсутні докази існування між ОСОБА_2та ОСОБА_4 до 07.12.2007 року відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, здійснення спільних витрат на набуття спірного будинку та земельної ділянки.

Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог щодо поділу спірних автомобілів, місцевий суд виходив з того, що відповідачем автомобілі відчужені, а розмір компенсації який заявлено позивачкою належними доказами не підтверджений.

Апеляціний суд вважає такі висновки місцевого суду вірними з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.74 СК України, що застосовується із 01 січня 2004 року, при поділі майна між жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом положень ст. 74 СК України у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Відповідно до ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

ОСОБА_2 у своїй позовній заяві вказує, що вони з відповідачем з 1997 року по 07.12.2007 року проживали однією сім'єю, разом у 2006 році придбали житловий будинок, який розміщений на приватизованій земельній ділянці площею 900 кв.м по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положення зазначеної статті узгоджується із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі « Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».Проте таке доведення може випливатизі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Обов'язок доказування своєї трудової та/або фінансової участі у створенні спільної сумісної власності поза шлюбом належить позивачеві.

Місцевий суд вірно встановив, що позивачка не надала достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог, тому суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог.

Наявні в матеріалах справи докази не підтверджують доводи ОСОБА_2 щодо існування між нею та ОСОБА_4 до 07.12.2007 року відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набуття спірного будинку, земельної ділянки в інтересах сім'ї.

Допитані в судовому засіданні першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 підтвердили, що позивачка була найманим працівником у відповідача, жили у різних кімнатах та в них не було відносин, притаманних подружжю.

Свідки позивача ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснили, що позивач та відповідач жили як сім`я та веди спільне господарство.

Проте, вказані покази свідків є протилежними, а тому не є належними та допустимими доказами у розумінні ст. 77,78 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані за спільні кошти, які були зароблені їхньою спільною працею не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами.

Посилання позивача ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на договір купівлі-продажу житлового будинку та витягів за адресою АДРЕСА_1 державних актів на право власності на земельну ділянку, витягу з рішення Полтавської міськради від 23.07.2008 року, звітів про оцінку майна не беруться до уваги, оскільки в них відсутні дані, які б вказували на спільне проживання сторін та ведення ними спільного господарства та участь позивача у придбанні спірного майна.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо поділу магазину автозапчастин, побудованого на земельній ділянці площею 103 кв. м, що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 та земельних ділянок, площею 797 кв. м і 103 кв. м, оскіляки позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю на час придбання спірного майна та за спільні кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що надано достатніх доказів, які підтверджують ринкову вартість спірних автомобілів не заслуговують на увагу, оскільки оцінка автомобілів проводилась без огляду останніх.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим,різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд сій обов'язок щодо подання обгрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України).

За таких обставин, рішення місцевого суду ухвалено у відповідності до положень матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Враховуючи наведене, а також ту обставину, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують апеляційний суд приходить до висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч.1 п.1, ст. 375,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

О.І. Обідіна