Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 472/627/16-ц

провадження № 61-23100св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Тустановського А. О. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Довжук Т. С., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що до неї звернулась ОСОБА_5 із проханням укласти на ім'я ОСОБА_4 кредитні договори з метою отримання коштів на навчання сина. Погодившись на прохання ОСОБА_5, позивач 20 червня 2012 року уклала з публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кошти у розмірі 14 117,40 грн, зі сплатою обов'язкового щомісячного платежу у сумі 741 грн та кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кошти у розмірі 705,70 грн, зі сплатою обов'язкового щомісячного платежу у сумі 371 грн.

Позивач зазначала, що отримані від банку кошти, які знаходилися на платіжних картках, а також кредитні договори нею було передано ОСОБА_5, яка в свою чергу зобов'язувалась здійснювати обов'язкові платежі, спрямовані на погашення отриманих кредитів. Отже, між сторонами укладено договір позики в усній формі. Відповідач зобов'язання щодо повернення коштів за договором позики в добровільному порядку не виконала.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 20 червня 2012 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 16 218,80 грн; відсотки за договором позики у розмірі 11 922,42 грн; 3% річних за прострочення грошових зобов'язань за договором позики у розмірі 573,21 грн; збитки в розмірі 9 970,38 грн.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутня розписка яка б підтверджувала факт передачі ОСОБА_4 та отримання ОСОБА_5 грошей, тому відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надала доказів, передбачених законом про наявність усного договору позики, не додала розписку про отримання в борг грошових коштів, яка за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання грошових коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили справжню правову природу укладеного між сторонами договору не надали оцінки тому, що факт укладення усного договору позики та передачі грошових коштів позивачем відповідачу підтверджується апеляційною скаргою ОСОБА_5, поданою нею у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди завданої особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи, встановлено, що фактично в наявності договір позики, укладений сторонами в усній формі.

14 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 20 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір строком до 19 червня 2015 року, за яким позивач отримала на придбання майна, згідно з переліком, що зазначений у рахунку-фактурі та розділі 11 договору, оплати комісії та страхування життя 14 117,40 грн та кредитний договір строком до 19 червня 2015 року, за яким отримала на придбання майна, згідно з переліком, що зазначений у рахунку-фактурі та розділі 11 договору, оплати комісії та страхування життя 7 058,70 грн.

Відповідно до довідок, виданих ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_4 повністю виконала свої зобов'язання за вищезазначеними кредитними договорами.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики встановлено, що 29 січня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 кошти в сумі 25 000 грн, про що сторонами було складено відповідну розписку.

Зазначеними судовими рішеннями з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 49 725 грн, яка складається з основного боргу в сумі 25 000 грн, процентів за користування грошима в сумі 22 400 грн та збитків від інфляції в сумі 2 325 грн.

Установлено, що в апеляційній скарзі при розгляді цієї справи ОСОБА_5 зазначала, що вищевказані кредитні договори ОСОБА_4 були укладені за її проханням. Кредитні кошти були отримані нею. Після їх отримання вона сплачувала усі платежі за кредитними договорами. Однак, у січні 2013 року не мала такої можливості, тому видала ОСОБА_4 29 січня 2013 року розписку.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди завданої особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи, встановлено, що оскільки ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 грошові кошти, отримані нею 20 червня 2012 року за вищезазначеними кредитними договорами, то фактично між сторонами було укладено договір позики в усній формі.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, письмового договору позики між сторонами укладено не було.

Установлено, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики сторони не надали.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами усний договір позики є лише фактом укладення договору, за відсутності підтвердження передачі позикодавцем грошової суми позичальнику саме на виконання цього договору від 20 червня 2012 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність між сторонами боргового зобов'язання.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

Доводи касаційної скарги щодо наявності іншого документу, який посвідчує передання позикодавцем ОСОБА_5 визначеної грошової суми, не мають значення для вирішення справи, не є предметом спору. Судами дано належну правову оцінку зібраним доказам. При цьому позивач не надав суду жодних доказів і ніяким чином не обґрунтував свої доводи про правову природу укладеного між сторонами правочину, а саме договору позики в усній формі від 20 червня 2012 року.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що факт укладення усного договору позики та передачі грошових коштів позивачем відповідачу підтверджується апеляційною скаргою ОСОБА_5 поданою нею у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, не має правового значення, оскільки цивільне законодавство передбачає укладання такого договору у письмовій формі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк