П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 грудня 2018 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :
Головуючого: Прокопчук Л.М.
Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.
Із секретарем судового засідання Лептугою С.С.
За участю представника боржника ОСОБА_1, представника відділу ДВС ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_1, на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20 вересня 2017 року, постановлену в приміщенні того ж суду, головуючий - суддя Тихонова Н.С., у справі № 489/4397/17, провадження № 22ц/812/514/18, за поданням державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4,
В С Т А Н О В И Л А :
19 вересня 2017 року державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4. Посилався на те, що на виконанні у відділу перебувають два виконавчих листа, виданих на підставі рішень Корабельного районного суду м. Миколаєва 03.07.2015 року та 04.06.2015 року про стягнення з ОСОБА_3 (ОСОБА_4П.) на користь Акціонерного комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості у сумі 159963,19 дол. США, що еквівалентно 2002739,16 грн. і 3654,00 судового збору та 7591,70 грн. і 243,60 грн. судового збору відповідно. Виконавчі провадження по ним відкрито 16.08.2016 року, встановлено строк для добровільного виконання судових рішень до 24.08.2016 року, але рішення у визначений строк не виконані, для оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження боржник не звертався. Боржник має на праві власності трикімнатну квартиру по пр. Миру в АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки згідно договору іпотеки. Іншого рухомого або нерухомого майна на праві власності, відкритих рахунків у банках, доходів згідно отриманих на запит відділу відповідів боржник не має. Згідно акту від 01.09.2017 року при виході на місце зясувалось, що боржник за адресою реєстрації не проживає тривалий час. З 08.05.2014 року ОСОБА_4 перейшов на прізвище Дорін. Відповідно до даних Єдиного демографічного реєстру, отриманих 14.07.2017 року, ОСОБА_3 вибув до м. Львів з 24.12.2014 року. 18.09.2017 року постановою державного виконавця змінено назву боржника з ОСОБА_4 на ОСОБА_3
Посилаючись на те, що рішення суду боржником не виконуються, просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 без вилучення паспортного документа до виконання зобовязань за зведеним виконавчим провадженням № 52098965 (а.с. 1-9).
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2017 року подання задоволено. Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНН НОМЕР_1, за межі України без вилучення паспортного документу до виконання зобовязань, покладених на нього за зведеним виконавчим провадженням № 52098965 (а.с. 63-66).
В апеляційній скарзі на вказане судове рішення представник боржника посилається на те, що державним виконавцем не було подано доказів, які б підтверджували ту обставину, що боржник ухиляється від виконання зобовязань. Крім того, апелянт зазначає, що державному виконавцю відомо про те, що у боржника відсутні доходи, тому він не ухиляється від виконання своїх обовязків. Зазначені обставини не були враховані судом, тому просив ухвалу суду скасувати (а.с. 80-81).
Представник боржника в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник стягувача, належно повідомлений про розгляд справи апеляційним судом, в судове засідання не зявився.
Представник Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного управління юстиції у Миколаївській області просив апеляційну скаргу відхилити.
Заслухавши доповідача, пояснення представників, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати та постановити нову з наступних підстав.
Встановлено, що на примусовому виконанні Інгульського ВДВС ММУЮ перебуває зведене виконавче провадження у відношенні боржника ОСОБА_4 з примусового виконання: виконавчого листа Корабельного районного суду м. Миколаєва № 488/6243/14-ц від 04.06.2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 7591,70 грн і судового збору 243,60 грн.; виконавчого листа Корабельного районного суду м. Миколаєва № 488/6079/14-ц від 03.07.2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 159963,19 дол. США, що еквівалентно 2002739,16 грн. і судового збору 3654,00 грн. Відсутні дані про отримання боржником пенсії, виконання ним будь-якої роботи, про наявність відкритих на його імя рахунків у банках та інших фінансових установах. Він документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон 05.08.2016 року. 01.09.2017 року державним виконавцем складено акт про те, що за адресою боржника останній зі слів сусідів не проживає тривалий час.
Задовольняючи подання, суд послався на те, що боржник має невиконані зобовязання, ухиляється від їх виконання, а тому погодився з тим, що виїзд боржника за межі України може зробити неможливим виконання рішення суду.
Однак з висновками суду погодитись не можна.
Зі справи вбачається, що постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості винесені державним виконавцем 16.08.2016 року (а.с.13-15).
Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) в редакції, яка діяла на час відкриття виконавчих проваджень, державний виконавець після відкриття виконавчого провадження по виконавчому документу, який зобов'язує боржника вчинити певні дії, встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати 7 днів.
Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу та боржникові (ч.5 ст. 25 Закону). При цьому відповідно до ч.1 ст. 31 вказаного закону копіяпостанови про відкриття виконавчого провадження надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
В кожній із вище зазначених постанов про відкриття виконавчого провадження боржнику запропоновано в семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження добровільно виконати рішення суду.
Згідно з ч. 1 ст. 27 вказаного Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Законудля самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
У матеріалах справи відсутні дані, які підтверджують отримання боржником постанов про відкриття виконавчого провадження та можливість боржника добровільно виконати рішення суду у встановлений постановами строк. Більше того, з акту, складеного державним виконавцем 01.09.2017 року, вбачається, що на момент виходу за адресою по пр. Миру в АДРЕСА_1, боржник фактично не проживає тривалий час (а.с. 44). Відповідно до даних Єдиного демографічного реєстру, отриманих 14.07.2017 року, ОСОБА_3 до 24.12.2014 року був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, вибув до м. Львів.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 313 ЦК України, фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для виїзду за кордон, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII з наступними змінами (далі Закон).
Положеннями пункту 5 частини 1 статті 6 даного Закону (в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення) встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань.
Відповідно до п.19 ч.3 ст. 18 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.
Зі змісту ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України в редакції, який діяв на час винесення судового рішення, вбачається, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцем знаходження органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця.
Відповідно до ст. 441 ЦПК України (ст. 377-1 ЦПК України 2004 року) тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є заходом забезпечення виконання судового рішення, який може бути застосований в разі ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням. В свою чергу ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням це будь-які свідомі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).
Згідно з положеннями статей 10, 60 ЦПК України, який діяв до 15.12.2017 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Відповідно до положення ч.3 ст.12 діючого ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".
З урахуванням вимог ст. 377-1 ЦПК України, п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України", п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" саме державний виконавець зобов'язаний довести навмисне або інше свідоме невиконання боржником рішення суду, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини.
Проте, при зверненні до суду із зазначеним поданням державний виконавець не навів жодних з перелічених обставин, а послався, як на підставу для обрання такого обмеження тільки на те, що боржник має боргові зобов'язання.
Належних та допустимих доказів того, що боржник має намір ухилятись або ухиляється від виконання судового рішення шляхом вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання судових рішень, або безпідставно не зявляється на виклики державного виконавця та умисно ухиляється від виконання покладених на неї обовязків, суду не надано.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення подання.
Крім того, судом першої інстанції безпідставно вирішувалось питання про те, з вилученням чи без вилучення паспортного документу слід обмежити боржника у виїзді за межі України, оскільки редакція Закону України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України" на час ухвалення судового рішення не передбачала таких обмежень.
З урахуванням викладеного та вимог чинного законодавства, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення подання відсутні.
З огляду на наведене, виходячи з положень пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду визнає, що ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального і матеріального права, тому її слід скасувати та в задоволенні подання відмовити.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_1, задовольнити.
Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20 вересня 2017 року скасувати.
В задоволенні подання державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови виготовлено 14.12.2018 року