Номер провадження: 22-ц/785/4970/18
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Кононенко Н.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря: Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, та про усунення перешкод у користуванні горищем,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року, позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень (а.с. 88) просив суд визнати недійсним та скасувати розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 14.10.2010 року № 1104; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 на квартиру АДРЕСА_1 від 28.10.2010 року, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. 25.02.2011 року за р. № 118 та зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні горищем будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу встановлених на цьому горищі дверей, демонтажу охоронної сигналізації та забезпечення безперешкодного та вільного доступу в будь-який час на горище та дах будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року задоволено позов ОСОБА_4.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 14 жовтня 2010 року № 1104 «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири АДРЕСА_1».

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 на квартиру АДРЕСА_1 від 28 жовтня 2010 року, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_5.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. 25 лютого 2011 року за р. № 118.

Зобов'язано ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_5, виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 24.11.1997 р., зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_2) усунути перешкоди ОСОБА_4 (ІПН : НОМЕР_3, паспорт НОМЕР_6, виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 04.09.1998 року, адреса місця проживання : АДРЕСА_3 в користуванні горищем будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу встановлених на цьому горищі дверей, демонтажу охоронної сигналізації та забезпечення безперешкодного та вільного доступу в будь-який час на горище та дах будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради та ОСОБА_5 в рівних частинах 2624 (дві тисячі шістсот двадцять чотири) грн. 80 коп. на користь ОСОБА_4 у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та про усунення перешкод у користуванні майном відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на необґрунтованість, просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року залишити без змін (а.с. 178-182).

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.1999 р., посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Алексєєвою О.В. за р. № 4-4728, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 13.10.1999 р. (номер запису : 947 в книзі : 340пр-120).

ОСОБА_5 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. за р. № 941, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» Одеської міської ради 24.06.2008 р. (номер запису : 110 в книзі : 8доп-154).

Згодом ОСОБА_5 здійснила реконструкцію квартири АДРЕСА_1, шляхом її переобладнання та збільшення її площі за рахунок приєднання до неї допоміжного приміщення цього будинку, що підтверджується технічним паспортом на цю квартиру, виготовленим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» Одеської міської ради у 2010 році.

За зверненням ОСОБА_5, Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийняте розпорядження від 14.10.2010 р. № 1104 «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири АДРЕСА_1», яким було затверджено технічний висновок ВКФ ТОВ «Термодім-Юг» про можливість подальшої експлуатації квартири АДРЕСА_1, загальною площею 377,8 кв.м., у тому числі житловою площею 26,7 кв.м., власником якої є ОСОБА_5

На підставі вказаного розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, виконкомом Одеської міської ради видане ОСОБА_5 свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 від 28.10.2010 р. на квартиру АДРЕСА_1, зареєстроване в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 12.11.2010 р. (номер запису: 110 в книзі : 86доп-155). При цьому, це свідоцтво про право власності видане ОСОБА_5 замість договору купівлі-продажу від 10.06.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. за р. № 941, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 24.06.2008 р. (номер запису: 110 в книзі: 86доп-154).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що позивач довів в суді свої позовні вимоги, а ОСОБА_5 не надала суду доказів на підтвердження того, що нею було в установленому законом порядку отримано декларацію про початок виконання будівельних робіт та/або декларацію про готовність об'єкта до експлуатації та те, що вона у встановленому законом порядку набула право власності на приміщення горища будинку АДРЕСА_1, яке було приєднане нею до квартири АДРЕСА_1 в ході проведення реконструкції.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України закріплено право приватної власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою для винесення оскаржуваного рішення було порушення п.2. ч.1 ст. 34, а також п.5. ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме те, що відповідачка ОСОБА_5 не надала доказів, що вона отримала декларацію про початок виконання будівельних робіт та/або декларацію про готовність об'єкта до експлуатації.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що на момент отримання відповідачкою ОСОБА_5 свідоцтва від 28 жовтня 2010 року на квартиру АДРЕСА_1, ще не діяв зазначений Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VІ, оскільки вказаний закон набрав чинності лише 12.03.2011 року, а тому твердження про необхідність надання відповідачкою ОСОБА_5 доказів отримання декларації суперечить ст. 5 ЦК України.

Виходячи із загальних правил про дію актів цивільного законодавства у часі, згідно із ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

На підставі зазначеного, судом першої інстанції був застосований закон, який не підлягав застосуванню.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що такий самий висновок стосується інших норм, які суд першої інстанції застосував, але дія яких не розповсюджувалась у часі на спірні правовідносини.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції зробив висновок про те, що спірне приміщення (на теперішній час квартира) є допоміжним приміщенням, та до спірних правовідносин застосовуються п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», та Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року, а також обов'язки, передбачені ч. 2 ст. 382 ЦК України.

Необхідно зазначити, що суд першої інстанції у своєму рішенні застосував норми, які набрали чинності після передачі у власність спірної квартири апелянту. Так, ч. 2 ст. 382 ЦК України зазначена в оскаржуваному рішенні в редакції від 14.05.2015 року № 417-VІІІ (набрали чинності 01 липня 2015 року).

Однак позивачем не було надано, та в матеріалах справи не міститься жодного доказу, який би підтвердив такий статус спірного об'єкту до отримання відповідачкою ОСОБА_5 свідоцтва від 28 жовтня 2010 року на квартиру АДРЕСА_1.

Що стосується обов'язків співвласників багатоквартирного будинку забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку, які мають тривалий та постійний характер, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є власником квартири загальною площею 377, 8 кв.м., житловою - 27,5 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 118, виданий 25.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., а отже спірне майно має статус квартири та не відноситься до категорії допоміжних приміщень.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Однак, позивачем ОСОБА_4 не доведено та не надано доказів того, що саме спірне приміщення, на момент видачі свідоцтва про право власності на квартиру № АДРЕСА_1 площею 377, 8 кв.м., житловою - 27,5 кв.м., є допоміжним та було призначено для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а також те, що воно має будь - яке технічне обладнання без доступу до якого експлуатація жилого будинку неможлива.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 чинить позивачу, як співвласнику горища будинку АДРЕСА_1 перешкоди у здійсненні ним права користування цим майном, не знайшли свого підтвердження.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що багатоквартирний будинок має три поверхи з мансардним поверхом, а позивач є власником квартири, що знаходиться на другому поверсі зазначеного будинку.

При цьому, будь-яких доказів щодо неможливості доступу на дах будинку, існування будь-яких перешкод в доступі до комунікаційних мереж будинку, будь-яких порушень з боку ОСОБА_2, які призвели б до поломки вентиляційних чи димових каналів, позивачем ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, слід зазначити, що скасовуючи свідоцтво про право власності на усю реконструйовану квартиру, судом першої інстанції не взято до уваги, що частина квартири загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м. була набута ОСОБА_5 . згідно договору купівлі-продажу від 10.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., який позивачем не оскаржується.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене та з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_5 стала власником реконструйованої квартири 28.10.2010 року, а ОСОБА_2 відповідно 25.02.2011 року, на думку апеляційного суду позивачем ОСОБА_4 не було надано жодних доказів того, що його права якимось чином були порушені відповідачами.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід задовольнити частково, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року скасувати на підставі ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, та про усунення перешкод у користуванні горищем - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.12.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда