АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача

ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану від її імені та в її інтересах адвокатом Лошаковим Дмитром Сергійовичем, який діє на підставі довіреності, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яке є правонаступником ОСОБА_8, до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа: Головне управління юстиції в місті Києві про визнання договору довічного утримання недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом ОСОБА_5., ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа: Головне управління юстиції в місті Києві, в якому просив визнати недійсним договір довічного утримання від 01.12.2011, укладений між ним та ОСОБА_5.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, у вересні - листопаді 2011 року із засобів масової інформації він почув рекламу Центру допомоги та соціального захисту (населення) пенсіонерів. На той час він зловживав спиртними напоями, а тому постійно потребував додаткових коштів для придбання алкогольних напоїв. В Центрі йому запропонували укласти договір довічного утримання взамін передачі у власність ? частини квартири АДРЕСА_1. Його сестра, яка є співвласником вказаної квартири, пояснила наслідки укладення цього договору та відмовилась від його укладення. Згодом він знову звернувся до вказаного Центру, де йому підготували всі необхідні для відчуження документи. За пропозицією Центру договір довічного утримання було укладено з ОСОБА_7 При укладенні договору довічного утримання він фактично не ознайомився з його текстом, одразу підписавши договір, щоб швидше отримати кошти. Згодом з'ясувалося, що умови, на яких було укладено договір довічного утримання, є невигідними для нього, оскільки крім невеликої щомісячної суми грошового утримання та оплати частини комунальних платежів він не мав права ні на яке інше утримання. У червні 2014 року він потрапив до лікарні та потребував додаткових коштів, які надала його сестра. Вважав, що договір укладений ним під впливом помилки.

Із урахуванням зазначеного, а також положень статті 229 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 01.12.2011 між ним та ОСОБА_7 (Т.1, а.с.2,3).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 68 років ОСОБА_8 помер (Т.1, а.с.82).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17.06.2015 до участі у справі було залучено правонаступника ОСОБА_8 - ОСОБА_3 (Т.1, а.с. 101).

У вересні 2015 року ОСОБА_3 було уточнено позовні вимоги ОСОБА_8, в яких остання просила визнати договір довічного утримання від 01.12.2011, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 і посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. за реєстровим № 3-4213, недійсним на підставі частини 2 статті 8, статті 3, статті 203 та статті 228 ЦК України. Просила застосувати наслідки нікчемності договору, який порушує публічний порядок, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (Т.1, а.с.128-130).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.05.2016 у задоволенні позову відмовлено (Т.2, а.с.35-42).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено тієї обставини, що договір довічного утримання було вчинено ОСОБА_8 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, або під впливом помилки. Позивачем також не доведено, що вказаний правочин порушує публічний порядок та вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28.07.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін (Т.2, а.с.87-89).

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що з часу укладення оспорюваного договору довічного утримання та під час розгляду справи ОСОБА_8 не порушував питання про невиконання набувачем майна його умов в частині сплати щомісячного утримання та комунальних платежів. Доказів того, що останній з урахуванням віку та стану здоров'я неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час підписання оспорюваного договору, суду надано не було. Також не було надано суду доказів того, що укладення договору довічного утримання було пов'язано з тяжкою хворобою ОСОБА_8, членів його сім'ї чи родичів, смертю годувальника, загрозою втратити майно чи іншими обставинами, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти такий правочин.

Постановою Верховного Суду від 03.05.2018 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 - скасовано ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28.07.2017, а справу направлено на новий апеляційний розгляд до Апеляційного суду м. Києва (Т.2, а.с.135-139).

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив наявність чи відсутність обставин, які б могли свідчити про неправильне сприйняття ОСОБА_8 правочину і впливати на його волевиявлення під час укладення договору довічного утримання.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2018 справу призначено до апеляційного розгляду (Т.2, а.с.142)

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.Зазначає, що в силу свого віку, хвороб, тимчасової відсутності сторонньої підтримки, скрутного матеріального становища, ОСОБА_8 потребував постійного стороннього догляду.Посилання в рішенні суду першої інстанції на ту обставину, що ОСОБА_8 три роки отримував кошти від ОСОБА_5 і що остання сплачувала за нього комунальні послуги не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Суд не надав належної оцінки умовам укладеного договору, який очевидно був укладений на вкрай невигідних для ОСОБА_8 умовах. Відповідач не здійснювала жодного разу оплати послуг, передбачених договором довічного утримання та не виконувала умови договору по матеріальному забезпеченню та створенню умов для нормальної життєдіяльності ОСОБА_8Крім цього, поховання ОСОБА_8 було здійснено ОСОБА_3 за власні кошти (Т.2, а.с.53-56).

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Представники відповідача ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» та третьої особи Головного управління юстиції в місті Києві в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленням про вручення судових повісток-повідомлень, про причини неявки суд не повідомили. Керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності вказаних учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що договір довічного утримання було вчинено ОСОБА_8 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, або під впливом помилки. Також суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в тій частині, що вказаний правочин порушує публічний порядок та вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з ухваленим судом рішенням, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності належала ? частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого 21.06.2001.

01.12.2011 ОСОБА_8 (відчужувач) та ОСОБА_5 (набувач) уклали договір довічного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передає у власність, а набувач отримує у власність ? частину квартири АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_5 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 7 даного договору ОСОБА_5 зобов'язалась довічно утримувати ОСОБА_8, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які відчужувач буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 200 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.

Крім вищезазначеної суми, набувач зобов'язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за ? частину квартири у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені.

Згідно з пунктом 9 вказаного договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 10 000 грн., які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору.

У пункті 10 договору зазначено, що відчужувач засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору (Т.1, а.с.7,8).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 помер (Т.1, а.с.82).

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 744 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Суд першої інстанції не перевірив наявність чи відсутність обставин, які б могли свідчити про неправильне сприйняття ОСОБА_8 правочину і впливати на його волевиявлення під час укладення договору довічного утримання.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів, вбачається, що станом на день підписання договору довічного утримання (01.12.2011) ОСОБА_8 було більше 65 років (народився 23.07.1946).

ОСОБА_8 не мав жодного іншого майна у своєму володінні, окрім ? частини квартири за адресою АДРЕСА_1. При цьому, слід зазначити, що у цій же самій квартирі він проживав та був зареєстрований.

Після укладення оспорюваного договору ОСОБА_8 продовжив проживання у квартирі і, як свідчать фактичні обставини справи, не мав наміру передавати майно у фактичне володіння відповідачу.

Також з наявних у справі даних вбачається, що ОСОБА_8 неодноразово звертався до ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» з проханням розірвати вказаний договір з подальшим відшкодуванням понесених ними витрат, проте такі прохання залишались без відповідного реагування.

Крім цього, ОСОБА_8 після укладання вказаного договору звертався з численними заявами до правоохоронних органів, Міністерства юстиції України та ін. державних органів, які могли б посприяти у вирішенні питання щодо розірвання договору і повернення у власність належного йому майна, проте і такі звернення не дали жодних результатів.

Щодо стану здоров'я ОСОБА_8 слід зауважити, що він зловживав спиртними напоями і мав неврологічні захворювання, про що свідчать наявні у справі медичні документи.

Більш того, необхідно наголосити, що умови на яких ОСОБА_8 було укладено договір довічного утримання, зокрема передача у власність іншій особі ? частини квартири взамін на сплату одноразового платежу у розмірі 10 000 грн. та сплату щомісячно 200 грн., є несправедливими, оскільки ОСОБА_8, будучи особою пенсійного віку з незадовільним станом здоров'я, та позбавляючись власності, не отримав за це належної матеріальної компенсації.

Отже, за наявності таких обставин як, вік позивача, зловживання ним спиртними напоями, незадовільний стан здоров'я, скрутне матеріальне становище та перебування у його власності лише ? частини однокімнатної квартири, яка була для нього єдиним житлом, а також враховуючи сприйняття ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», як органу соціальної допомоги пенсіонерам, слід дійти висновку, що ОСОБА_8 в дійсності помилився щодо змісту правочину, оскільки, маючи потребу у грошових коштах вважав, що ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» надасть йому соціальну підтримку у вигляді грошової допомоги, без позбавлення його власності на єдине житло.

Відтак, наявні правові підстави для визнання недійсним договору довічного утримання у відповідності до положень частини 1 статті 229 ЦК України.

Згідно вимог частини 3 статті 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

У зв'язку з вищевикладеним, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими.

Таким чином, повно та всебічно розглянувши справу, надавши всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність належних та достатніх правових підстав для ухвалення судового рішення про задоволення позову, яке відповідатиме вимогам розумності і справедливості та сприятиме ефективному захисту порушених майнових прав позивача.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

У відповідності з вимогами статті 382 ЦПК України, серед іншого, у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Так, при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_8 був сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. (Т.1, а.с.1).

Оскаржуючи судове рішення в апеляційному порядку ОСОБА_3, як правонаступник позивача, була звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» (інвалід IIгрупи).

Отже, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову, то, з урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 243 грн. 60 коп., а також з ОСОБА_5 слід стягнути судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 365 грн. 40 коп., що становить 150% ставки, що підлягала сплаті в суді першої інстанції (243,60 х 150%).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану від її імені та в її інтересах адвокатом Лошаковим Дмитром Сергійовичем, який діє на підставі довіреності - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яке є правонаступником ОСОБА_8, до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа: Головне управління юстиції в місті Києві про визнання договору довічного утримання недійсним - скасувати.

Позов ОСОБА_3, яке є правонаступником ОСОБА_8, до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа: Головне управління юстиції в місті Києві про визнання договору довічного утримання недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного утримання від 01 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., реєстровий номер 3-4213.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. судового збору, сплаченого ОСОБА_8 за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави 365 (триста шістдесят п'ять) грн. 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текс постанови складений 30 серпня 2018 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва