Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 199/8048/15-ц

провадження № 61-32701 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року у складі судді Руденко В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду за позовом до

Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 13 жовтня 2006 року між

ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 13 жовтня 2006 року між нею, ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого вона зобов'язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором, як солідарний боржник.

29 травня 2008 року банк направив на адресу позичальника та поручителя вимоги щодо повернення кредиту, нарахованих процентів, комісій та штрафних санкцій за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року, чим змінив строки виконання основного зобов'язання, а тому право вимоги до поручителя у нього виникло ще у 2008 році.

Посилаючись на наведене, просила визнати припиненою поруку за договором поруки № 0/П від 13 жовтня 2006 року, укладеним між

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», з підстав передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк виконання зобов'язання за кредитним договором встановлено до 12 жовтня 2015 року, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 20 жовтня 2015 року, що не може свідчити про пропуск банком строку пред'явлення вимоги до поручителя, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою задоволенню не підлягають.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого

2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що строк виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року банком не змінювався, оскільки письмовою вимогою

АКІБ «УкрСиббанк» від 29 травня 2008 року, що була направлена

ОСОБА_1, як поручителю за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року, укладеним між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», банк пропонував у визначений ним термін з дати її отримання, погасити прострочену заборгованість за кредитним договором, не вимагав повного дострокового повернення кредиту. Крім того, факт чинності поруки установлено заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2011 року, яким з ОСОБА_2 та ОСОБА_1, як поручителя, солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0 від 13 жовтня 2006 року у розмірі 188 890,00 грн. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для припинення поруки відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

У листопаді 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій заявник просила скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого

2016 року і ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 жовтня 2017 року, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суди не встановили чи було використано ПАТ «УкрСиббанк» право вимоги дострокового повернення кредиту за кредитним договором № 0 від 13 жовтня 2006 року. Висновки апеляційного суду про те, що вимога банку стосувалася лише простроченої заборгованості не відповідають дійсності, оскільки пред'явивши вимогу про повернення заборгованості за кредитним договором 13 жовтня 2006 року, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та зобов'язаний був пред'явити вимоги до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, однак цього не вчинив, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука є припиненою.

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

ПАТ «Дельта Банк», у якому банк просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення судів першої і апеляційної інстанції.

Зазначив, що унаслідок укладення 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимог за кредитними та забезпечувальними договорами, ПАТ «Дельта Банк» набув статусу нового кредитора, у тому числі і за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13 жовтня 2006 рокута за договором поруки №0/П від 13 жовтня 2006 року.

За умовами договору поруки ОСОБА_1 було відомо про те, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором установлено не пізніше

12 жовтня 2015 року, банк в односторонньому порядку не встановлював новий термін виконання договору, а тому правових підстав для визнання поруки припиненою немає. Зауважив, що факт чинності поруки ОСОБА_1 за договором поруки від 13 жовтня 2008 року, встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2011 року, що набрало законної сили, та відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України є обставиною, що не підлягає доказуванню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

31 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга

ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13 жовтня 2006 року, 13 жовтня 2006 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір поруки №0/П.

Відповідно до пункту 1.2. договору поруки, поручителю добре відомі всі умови договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня

2006 року, у тому числі, щодо суми кредиту, термін повернення кредиту - згідно графіку (додаток 1 до кредитного договору), але не пізніше 12 жовтня 2015 року, процентної ставки - 10,3 процентів річних, терміну і порядку сплати процентів, штрафних санкцій.

Пунктами 1.3, 1.4. договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник, у тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених у вищеназваному кредитному договорі. Відповідальність поручителя та позичальника є солідарною.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Тобто вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі

№ 6-3087цс16.

Такого ж правового висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 14-145цс18.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2615цс16.

Судами установлено, що письмовою вимогою за вих. №22-010-792 від 29 травня 2008 року, АКІБ «УкрСиббанк»повідомив ОСОБА_1, що станом на

19 травня 2008 року за ОСОБА_2 рахується прострочена заборгованість у сумі 25 010,91 дол. США та запропонував у п'ятиденний строк з дати отримання цієї вимоги погасити прострочену заборгованість по кредитному договору у сумі 25 010,91 дол. США.

Аналізуючи зазначену вимогу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», направив позичальнику та поручителю вимогу про повернення лише прострочених платежів за договором про надання споживчого кредиту №0 станом на 19 травня 2008 року, а не вимогу про дострокове повернення усієї суми кредиту.

Таким чином, доводи касаційної скарги щодо не урахування судами зміни кредитором строку виконання зобов'язань за кредитним договором, унаслідок направлення на адресу позичальника та поручителя вимоги від 29 травня 2008 року, не є обгрунтованими.

Незгода ОСОБА_1 з переходом права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року та за договором поруки №0/П, до ПАТ «Дельта Банк» правового значення для вирішення справи не має, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами не є предметом цього спору.

Посилання апеляційного суду на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2011 року, яким задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Тараненко Л. О., про визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними, як на встановлені зазначеним судовим рішенням обставини чинності поруки є помилковим, однак зазначене не вплинуло на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик