Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 496/2982/13-ц

провадження № 61-36899св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року у складі судді Трушиної О. І. та постанову апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року у складі суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № ОD55GА, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 49 600 доларів США з кінцевим терміном повернення до 04 червня 2013 року зі сплатою 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_1 05 червня 2008 року укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 278,40 кв. м., житловою площею 65,60 кв. м.Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області 21 листопада 2013 року, у вказаному житловому будинку зареєстровані і проживають:ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 22 травня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 48 402 долари 06 центів США, що складає 386 732 грн 45 коп., із яких: тіло кредиту - 23 559 доларів 60 центів США, проценти - 6 219 доларів 92 центи США, комісія - 980 доларів 02 центи США, пеня - 15 307 доларів 86 центів США, штраф (фіксована частина) - 31 долар 29 центів США, штраф (процентна складова) - 2 303 долари 37 центів США.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позов, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 48 402 долари 06 центів США звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком за початковою ціною, яка дорівнює заставній вартості предмета іпотеки у розмірі 1 164 480 грн, або за будь-якою іншою ціною, визначеною на момент продажу відповідно до законодавства України з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані і проживають в іпотечному будинкузі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якої входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ОD55GА від 04 червня 2008 року у розмірі 48 402 долари 06 центів США, що еквівалентно 386 732 грн 45 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 05 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, а саме: житловий будинок загальною площею 278,40 кв. м, житловою площею 65,60 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» за початковою ціною, яка дорівнює заставній вартості предмета іпотеки, що визначена договором іпотеки від 05 червня 2008 року у розмірі 1 164 480 грн, або за будь-якою іншою ціною, визначеною на момент продажу відповідно до законодавства України з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якої входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмету іпотеки. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_5 належним чином повідомлені про порушення ними зобов'язання за кредитним договором і про необхідність виконання порушеного зобов'язання та письмово попереджені про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення вимоги іпотекодержателя. Крім того, їм було роз'яснено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, вони зобов'язані добровільно звільнити вказаний іпотечний будинок. Суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки. Зазначеними обставинами спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд не мав права ухвалювати рішення про виселення відповідачів із займаного житлового приміщення, яке є предметом іпотеки і придбано за грошові кошти, отримані в кредит. Крім того, оскільки загальна площа іпотечного житлового будинку відповідачів складає 278,40 кв. м., то Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на вказані правовідносини не розповсюджується. Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що рішення суду про стягнення заборгованості на предмет іпотеки є неспівмірним із вартістю іпотечного будинку, то вони є необґрунтованими, оскільки вмотивованих доказів цих доводів заявник апеляційної скарги суду апеляційної інстанції не надав.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не дав оцінки співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна; у резолютивній частині рішення суду першої інстанції не зазначено складові боргу, у рахунок погашення якого звернуто стягнення на предмет іпотеки, та спосіб реалізації предмета іпотеки; у справі відсутні докази про отримання відповідачами досудової письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення; іпотечний будинок набуто у власність іпотекодавця за договором дарування, тобто його придбано не за рахунок кредиту, а тому суд безпідставно виселив відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № ОD55GА, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 49 600 доларів США з кінцевим терміном повернення до 04 червня 2013 року зі сплатою 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_1 05 червня 2008 року укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 278,40 кв. м., житловою площею 65,60 кв. м.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом наведеної норми закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів про отримання відповідачами досудової письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення є необґрунтованими.

Не становить підстави скасування оскаржуваних судових рішень й посилання касаційної скарги на неспівмірність вартості предмета іпотеки й розміру боргу.

Відповідно до положень частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-340цс15 від 04 листопада 2015 року.

Спростовуються змістом рішення суду першої інстанції й доводи касаційної скарги щодо відсутності у резолютивній частині цього рішення суду способу реалізації предмета іпотеки, оскільки суд першої інстанції вказав, що предмет іпотеки підлягає продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи касаційної скарги в іншій частині.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Суди задовольнили вимогу про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що іпотечний будинок придбано ними за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою вказаного будинку.

Разом з тим, в пункті 35.3 договору іпотеки зазначено, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, належить іпотекодавцеві ОСОБА_1 на підставі договору від 15 грудня 2004 року. Вказаний договір також приєднано до матеріалів справи.

За таких обставин застосуванню підлягають положення статті 109 ЖК УРСР про неможливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, підстави придбання у власність іпотечного будинку суди встановили без дослідження зібраних доказів, що згідно статті 411 ЦПК України є підставою скасування оскаржуваних судових рішень у частині вирішення позову про виселення із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, за вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У порушення наведених вимог закону у резолютивній частині ухваленого рішення суд першої інстанції вказав лише загальний розмір вимог (48 402 долари 06 центів США), що підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, проте не зазначив, із яких складових кредитного зобов'язання (тіла кредиту, процентів, пені, тощо) та у яких розмірах цих складових утворилася сума 48 402 долари 06 центів США.

З урахуванням викладеного, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі згідно статті 411 ЦПК України із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик