ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3640/17Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/240/18 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Бершадська Г. В., Ткач О. І.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представника позивача ОСОБА_1

ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 представника

виробничого кооперативу "Стріла"ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06 вересня 2018 року (головуючий суддя Ромазан В.В., повний текст рішення складено 14 вересня 2018 року) у цивільній справі № 607/3640/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, відділу з питань Державної реєстрації Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, виробничого кооперативу "Стріла", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору дольової участі у будівництві квартири та свідоцтва про право власності на квартиру,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, відділу з питань Державної реєстрації Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, виробничого кооперативу «Стріла», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору №18 від 29.05.2012 року дольової участі в будівництві трикімнатної квартири НОМЕР_1 багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_8 та виробничим кооперативом «Стріла» та про визнання недійсним свідоцтва про право власності номер НОМЕР_2, видане 11 липня 2014 року державним реєстратором Тернопільського районного управління юстиції.

Позовна заява мотивована тим, що 08 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого мають двоє дітей: син - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. До укладення шлюбу, а саме 12.01.2006 року між ОСОБА_10 та кооперативом «Стріла» було укладено договір №18, предметом якого була організація та проведення будівництва двохкімнатної квартири багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_4 вартістю 36066 доларів США та договір №18а, предметом якого було організація та проведення будівництва гаражу №2 у цьому ж будинку вартістю 7215 доларів США

Під час перебування у шлюбі його дружина не працювала, грошові кошти про сплату пайових внесків вносились із отриманих ним доходів. Наприкінці 2011 року нею було переоформлено договір №18 з будівництва двокімнатної квартири НОМЕР_3 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом зарахування раніше внесених коштів за будівництво зазначеної двокімнатної квартири та гаражу.

Після розірвання шлюбу, йому стало відомо, що право власності на квартиру НОМЕР_1 по вул. Зелена в смт. В.Березовиця, на підставі свідоцтва про право власності, яке видано 11.07.2014 року, зареєстровано у рівних частках на ОСОБА_6, яка є матір»ю його колишньої дружини та його дочку ОСОБА_8 Підставою для проведення реєстрації права власності на нерухоме майно був договір №18 від 29.05.2012 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_8 та виробничим кооперативом «Стріла».

Вважає, що договір №18 від 29.05.2012 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, так як відповідно до п.2.1 зазначеного договору вартість цільового об»єкту на момент його укладення становить 316 670 грн., а пункт 3.3. вказує, що зазначену суму коштів було надано кооперативу «Стріла» особами, які його укладали у день укладення договору, проте зазначена умова договору не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зазначеної суми коштів кооперативу «Стріла» не сплачували, а їх було зараховано, як раніше внесені на рахунок кооперативу «Стріла» за будівництво двокімнатної квартири та гаражу та які було сплачено ним в період перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2

Також зазначив, що при укладенні спірного правочину його дочка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, не була наділена обсягом цивільної дієздатності, оскільки була малолітньою а згоди на укладення спірного правочину, ним, як батьком, не надавалась. Також вважає, що слід визнати недійсним свідоцтво про право власності номер НОМЕР_2, яке видане державним реєстратором Тернопільського районного управління юстиції ОСОБА_11 оскільки при визнанні спірного правочину недійсним, втрачає чинність з моменту його укладення правочин, який був правовою підставою для проведення державної реєстрації об»єкта нерухомого майна.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_6 та Виробничий кооператив «СТРІЛА» при оформленні права власності на майно діяли недобросовісно, оскільки знали про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Згоди батька на укладення правочину від імені малолітньої дитини не було, а переоформленням договору № 18, де стороною виступала дружина на договір № 18, де вже стороною виступала її матір та дочка, є недобросовісною поведінкою відповідачів, які призвели до порушення його прав на володіння, користування та розпорядження частиною майна, яке йому мало б згідно вимог закону належати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

У відповіді на відзив позивач просить апеляційну скаргу задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала та пояснила, що позивач будучи у шлюбі за період з 2008 року по 25 листопада 2011 року по п"яти платіжних документах оплатив приблизно в еквіваленті 16604 доларів США. Джерелом їх походження є заробітна плата за основним місцем роботи у банку та кошти не за основним місцем роботи а також власні заощадження. Вважає, що позивач має право власності у майні у грошовому виразі на половину зазначеної суми.

Відповідачка ОСОБА_2 заперечила відносно апеляційної скарги та пояснила, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Станом на час укладення у січні 2006 року договорів дольової участі на квартиру та гараж вона була студентом Львівського державного університету імені І.Франка, а відтак власних коштів для придбання житла не мала, гроші належали її мамі, що працювала за кордоном При укладенні договорів було сплачено 70% вартості житла та 30% вартості гаража,. Позивач будівництво за договорами не інвестував та і за відсутності доходу не міг цього робити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 08 квітня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 18 лютого 2016 року (а.с.5 т.1).

За час перебування у шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

12 січня 2006 року між ОСОБА_10 та виробничим кооперативом «Стріла» було укладено договір №18 відповідно до п.1.1. якого, виробничий кооператив «Стріла» зобов»язується від власного імені за дорученням ОСОБА_10 та за її рахунок вчинити дії із організації з проведення будівництва двокімнатної квартири НОМЕР_3 на другому поверсі в третьому під'їзді, 60,11 кв.м. загальної площі багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_5. Планова вартість об»єкту на момент укладення договору становить 36066 доларів США. Пунктом 3.3. зазначеного договору передбачено, що ОСОБА_10 забезпечує виробничий кооператив «Стріла» необхідними грошовими коштами (в готівковій чи безготівковій формі) у такому порядку: - кошти в розмірі 70 відсотків, що становить 25246 доларів США надаються виробничому кооперативу «Стріла». Решта коштів надаються виробничому кооперативу «Стріла» щомісячно рівними частинами, останній внесок сплачується не пізніше ніж за два місяці до закінчення будівництва. Планове закінчення будівництва та здача його в експлуатацію 4 квартал 2008 року (а.с. 7-8 т.1).

У січні 2006 року між ОСОБА_10 та виробничим кооперативом «Стріла» укладено договір №18а відповідно до п.1.1. якого, виробничий кооператив «Стріла» зобов»язується від власного імені за дорученням ОСОБА_10 та за її рахунок вчинити дії із організації та проведення будівництва гаражу №2, 17,18 кв.м. загальної площі багатоквартирного житлового будинку в в АДРЕСА_5. Планова вартість об»єкту на момент укладення договору становить 7215 доларів США. Пунктом 3.3. зазначеного договору передбачено, що ОСОБА_10 забезпечує виробничий кооператив «Стріла» необхідними грошовими коштами (в готівковій чи безготівковій формі) у такому порядку: -кошти в розмірі 30 відсотків, що становить 10930 грн. надаються виробничому кооперативу «Стріла». Решта коштів надаються виробничому кооперативу «Стріла» щомісячно рівними частинами, останній внесок сплачується не пізніше ніж за два місяці до закінчення будівництва (а.с. 9-10 т.1).

20 листопада 2011 року ОСОБА_2 звернулася до голови виробничого кооперативу «Стріла» із заявою про переоформлення договору дольової участі №18 двокімнатної квартири НОМЕР_3 на трикімнатну квартиру НОМЕР_4 площею 85,5 м.кв. із зарахуванням оплачених сум за двокімнатну квартиру та гараж а договір на гараж просила анулювати (а.с. 11 т.1).

Із наявної у справі копії договору №18 від 12 січня 2006 року, сторонами у якому зазначені ОСОБА_2 та виробничий кооператив «Стріла», виробничий кооператив «Стріла» зобов»язувався за дорученням ОСОБА_2 вчинити дії із організації та проведення будівництва трикімнатної квартири НОМЕР_1 на сьомому поверсі в третьому під'їзді площею 85,5 кв.м. багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_5 плановою вартістю 316 670 грн. У даному договорі відсутній підпис ОСОБА_2 Із пояснень голови кооперативу «Стріла» ОСОБА_14 у судовому засіданні та у поданому ним відзиві вбачається, що зобов»язання по даному договору у сторін не виникли, внаслідок не підписання його відповідачкою ОСОБА_2, що визнано останньою в судовому засіданні (а.с. 12-13 т.1).

20 травня 2012 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до голови зазначеного кооперативу «Стріла» із заявою, відповідно до якої просила переоформити договір №18 на її матір ОСОБА_6 (а.с. 14 т.1).

За наслідками розгляду зазначеної заяви, 29 травня 2012 року між ОСОБА_6, ОСОБА_8 з однієї сторони та виробничим кооперативом «Стріла», укладено договір №18 відповідно до умов якого, виробничий кооператив «Стріла» зобов»язується за дорученням ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вчинити дії із організації та проведення будівництва трикімнатної квартири НОМЕР_1 на сьомому поверсі в третьому під'їзді площею 85,5 кв.м. багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_6 плановою вартістю 316 670 грн. Пунктом 3.3. зазначеного договору передбачено, що ОСОБА_6, ОСОБА_8 забезпечує виробничий кооператив «Стріла» необхідними грошовими коштами (в готівковій чи безготівковій формі) у такому порядку: - кошти в розмірі 100 відсотків, що становить 316670 грн. надаються виробничому кооперативу «Стріла» 29 травня 2012 року (а.с. 15-16 т.1).

Відповідно до довідки виробничого кооперативу «Стріла» №259 від 19.04.2013 року, ОСОБА_6, повністю оплатила ВК «Стріла» кошти за майнові права у будівництві квартири НОМЕР_1 у багатоквартирному житловому будинку у АДРЕСА_7 згідно угоди №18 від 29 травня 2012 року (а.с.137 т.1).

Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна від 20.04.2016 року, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві спільної часткової власності, у розмірі частки 1/2, за ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер:НОМЕР_2 виданого 11 липня 2014 року (а.с. 17 т.1).

Згідно наданих суду копій квитанцій до прибуткових касових ордерів виробничого кооперативу «Стріла», ОСОБА_10 на будівництво двокімнатної квартири (дольова участь) на підставі укладеного договору із ВК «Страла» від 12.01.2006 року було внесено наступні кошти:

-21.03.2007 року - 30450 грн. (квитанція №19 КВ) (а.с. 175 т.1);

-21.03.2007 року - 2480 доларів США (квитанція 18 КВ)(а.с. 175 т.1);

-04.04.2007 року - 2550 доларів США (квитанція 22) (а.с. 175 т.1);

-04.04.2007 року - 17 000 грн. (квитанція 23 КВ)(а.с. 175 т.1);

-19.02.2007 року - 54640 грн. (квитанція №3)(а.с. 176 т.1);

Також, 19.02.2007 року ОСОБА_10 було внесено кошти на суму 10930 грн. за будівництво гаражу згідно договору №18а, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру №10г.

Крім цього, як вбачається із наданих суду квитанцій про оплату, ОСОБА_2 у період з 2008 року по 2011 рік було внесено на будівництво зазначеної двокімнатної квартири наступні кошти:

-24.06.2008 року 14 000 грн. згідно квитанції №155446 (а.с. 177 т.1);

-06.08.2008 року 38 000 грн. згідно квитанції №215073 (а.с.177 т.1);

-23.06.2009 року 10 000 грн. згідно квитанції №1524099 (а.с. 178 т.1);

-25.11.2011 року 12000 грн. згідно квитанції б/н (а.с. 179 т.1);

-23.09.2011 року 15393 грн. згідно квитанції б/н (а.с. 225 т.1);

-23.09.2011 року - 8988 грн. згідно квитанції б/н (а.с. 225 т.1)

Також, як вбачається із квитанцій до прибуткового касового ордеру ВК «Стріла», ОСОБА_6 за дольову участь у будівництві квартири 29.05.2012 року внесено 83541 грн. (а.с. 179 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не доведено спрямованість правочину на не реальне настання правових наслідків а також не доведено його недійсність внаслідок укладення договору малолітньою особою без згоди батька.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

За положенням статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов"язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу вимог ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

В силу вимог ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Встановлено, що згідно позовної заяви та матеріалів справи підставою визнання договору недійсним є недотримання вимог частини п"ятої статті 203 ЦК України - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Наслідки порушення вимоги частини п"ятої статті 203 ЦК України містяться у статті 234 ЦК України, згідно якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно змісту цієї норми права фіктивним є правочин у випадку доведення позивачем умислу усіх сторін правочину на те, що він не спрямований на настання правових наслідків. За таким правочином внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, сторони вчиняючи його мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Встановлено, що оспорюваний позивачем договір укладено з метою отримання у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_2 та ця мета ними досягнута шляхом реєстрації за ними права спільної часткової власності, у розмірі частки 1/2, за ОСОБА_8 та ОСОБА_6.

Виходячи з наведеного, не має підстав для висновку, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав, що вимога позивача про визнання правочину недійсним із цієї підстави є небгрунтована.

Відповідно до ч.1,2 ст.221 ЦК України, правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з яким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні. У разі відсутності схвалення правочину він є нікчемний.

Згідно вимог ч.1, 2 ст.177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов»язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов»язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Суд вважає, що відсутність у момент укладення спірного правочину обсягу цивільної дієздатності у дочки позивача ОСОБА_8 в силу вимог ст..221 ЦК України, не є підставою для визнання його недійсним, оскільки даний правочин було вчинено в присутності мами малолітньої особи та схвалений нею при його укладенні, та схвалений батьком, який дізнавшись про його вчинення протягом одного місяця не заявив претензії другій стороні - виробничому кооперативу «Стріла», як цього вимагає ч.1 ст.221 ЦК України.

Крім цього, суд зауважує, що зазначений правочин не суперечить інтересам малолітньої ОСОБА_8 та є таким, що вчинений з урахуванням інтересів останньої.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визнав, що позов із зазначеної вимоги також є безпідставним.

Посилання позивача у позовній заяві, в апеляційній скарзі на те, що кооператив «Стріла» фактично зарахував в рахунок оплати квартири за договором №18 від 29.05.2012 року кошти, отримані не від ОСОБА_6 а що були власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_13, і така обставина є підставою для визнання договору недійсним за частиною 5 ст. 203 ЦК України є необгрунтовані, виходячи з того, що навіть у випадку доведення позивачем такої обставини, у розумінні ст. 234 ЦК України такий правочин не є фіктивним.

За положеннями ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним а також інші, які особа сама вибирає.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених обставин у справі та зазначених норм права, вибраного позивачем способу захисту. немає підстав вважати, що рішення суду є незаконне та необгрунтоване.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06 вересня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв"язку з переглядом справи у сіді апеляційної інстанції, покласти на позивача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2018 року.

Головуючий -

Судді -