КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 459/2735/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/1317/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Музичко С.Г.

при секретарі: Гордійчук Ж.В

за участю:

представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - Лютої В.В.

представника відповідача ТОВ «Кей-Колект» - Янчук А.А.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернокур Олена Михайлівна, про визнання частково недійсним договору факторингу, вилучення з державного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна запис про заборону нерухомого майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Деснянського районного суду м. Києва ухваленого 26 липня 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Скрипки О.І., повний текст судового рішення складено 2 серпня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулось до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» та з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- визнати частково недійсним Договір факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за договором споживчого кредиту № № 0 від 24 жовтня 2007 року, який укладений між АКІБ «УкрСтббанк» та ОСОБА_3;

- визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 649-650 від 13 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Саєнко Е.В., який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки квартири № 68063 від 24 жовтня 2007 року, який укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3;

- вилучити з Державного реєстру Іпотек запис за № 13437600, вчинений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Саєнко Е.В. за договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 649-650 від 13 лютого 2012 року за договором іпотеки від 24 жовтня 2007 року на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3;

- вилучити з Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис № 5900869 про заборону на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, вчинений 24 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського округу Чернокур О.М. за договором іпотеки від 24 жовтня 2007 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 24 жовтня 2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав їй в кредит кошти в іноземній валюті в розмірі 57 000 доларів США, що становить 287 850 грн за курсом НБУ на день укладення договору. Відповідно до п.1.4 договору, цільовим призначенням (метою) кредиту були споживчі потреби, а саме придбання квартири. Того ж дня, в порядку забезпечення зобов'язань між нею (позивачем) та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки квартири № 68063, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка була придбана за кредитні кошти.

Як зазначає позивач, до 2012 року належним чином виконувала умови договору кредиту, проте, внаслідок кризових явищ в економіці країни, значного підвищення курсу валюти, зміни сімейних обставин та місця фактичного проживання, вона не мала можливості належним чином дотримуватися графіку погашення кредиту.

У грудні 2015 року їй стало відомо про те, що відповідно Договору факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло право вимоги, що належить ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 жовтня 2007 року, про що свідчить запис № 551 у виписці з Додатку № 1 до Договору факторингу № 2.

Позивач вважає договір факторингу таким, що укладений із порушенням норм чинного законодавства України, яке діяло на час його укладання, внаслідок чого даний договір слід визнати частково недійсним, оскільки таке відступлення прав вимоги суперечить підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА, яка чинна для України з 11 січня 2006 року, та п.1 Положення Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в редакції, що діяла на момент укладення договору.

Крім того, позивач вказує і на те, що 6 листопада 2017 року з Інформаційної довідки № 102692199 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вона дізналась про те, що 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Саєнко Е.В. за реєстраційним номером 13437600 було посвідчено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 649-650 від 13 лютого 2012 року за договором іпотеки від 24 жовтня 2007 року на належне їй нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_3. З виписки з Додатку № 1 до цього договору вбачається, що відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № № 0 від 24 жовтня 2007 року та за договором іпотеки квартири перейшло до ТОВ «Кей-Колект», про що свідчить запис № 551.

З урахуванням викладеного позивач вважала, що порушенні її права, а тому звернулась із даним позовом до суду для захисту свого порушеного права.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., про визнання частково недійсним договору факторингу, вилучення з державного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна запис про заборону нерухомого майна - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач зазначає, що операції з факторингу відносяться до фінансових послуг та на момент вчинення договору факторингу існувала заборона Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на укладення договорів відступлення прав вимоги до фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання за споживчими кредитами. Також вважає, що судом не було взято до уваги положення Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненої 28 травня 1988 року в м. Оттава, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг» від 11 січня 2006 року №3302-ІV.

Від відповідача ПАТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін. Та зазначає, що законодавство України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Представники відповідача заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін.

Позивач та третя особа будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 41-46, том 2), в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надали, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає залишенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0згідно умов якого банк надав позивачу в кредит кошти в іноземній валюті в розмірі 57 000 доларів США, що становить 287 850грн. за курсом НБУ на день укладення договору з цільовим призначенням (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: кредит на квартиру (а.с.11-30).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 24 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 68063 (нерухомого майна), зареєстрований в реєстрі під № 5966, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає в іпотеку Іпотекодержателю належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.31-32).

Відповідно до договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року ПАТ «Укрсиббанк» відступило ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» свої права вимоги за зобов'язаннями позивача по кредитному договору №0 від 04 лютого 2008 року (а.с.136, 137, 138, 139).

Внаслідок чого 13 лютого 2012 року змінено іпотекодержателя по вищевказаному іпотечному договору з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (ас.179-182).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3про визнання договору факторингу недійсним, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрутованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду таких підстав.

Так, частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина третя статті 1079 ЦК України щодо суб'єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього Закону).

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Кей-Колект» є юридичною особою, при цьому позивачем не спростовано, що ТОВ «Кей-Колект» має статус фінансової установи за законодавством України, а отже має право на укладення спірного договору факторингу.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 231 від 3 квітня 2009 року, чинного на момент укладення спірного договору факторингу, та яким встановлено обмеження щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання, є безпідставними і необґрунтованими, були предметом дослідження у суді першої інстанції, яким надано належне спростування у рішенні суду.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Пунктом 7 статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Нормами ЦК України та нормами наведеного вище Закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб, та з урахуванням пріоритетності норм закону над підзаконним актом, а тому відповідачі мали право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

Крім того, необхідне зазначити, що ні у підпункті «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28 травень 1988 року), на який посилається позивач, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що оспорюваний договір відповідає вимогам, встановленим ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним в оспорюваній частині.

А відтак відсутні підстави для задоволенні вимог позивача про вилучення з Державного реєстру Іпотек запису за № 13437600, вчиненою 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Саєнко Е.В. за договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 649-650 від 13 лютого 2012 року за договором іпотеки від 24 жовтня 2007 року на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 та вилучиння з Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис № 5900869 про заборону на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, вчинений 24 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського округу Чернокур О.М. за договором іпотеки від 24 жовтня 2007 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: