ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2018 року

м.Харків

справа № 635/246/18

провадження № 22-ц/818/1086/18

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Кіся П.В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року, постановлене під головуванням судді Шарка О.П., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 82 989,32 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22 травня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05.12.2011 року у загальній сумі 82 989,32 грн., а також судовий збір в розмірі 1600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; вказує, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки відсутні відомості про надання їй кредиту саме в такому розмірі. Платіжна картка припинила свою дію 06.12.2013 року. Вважає, що договірні відносини між сторонами також припинили свою дію з цієї дати. Не погоджується із розміром нарахованих відсотків. Крім того, наполягає на застосуванні строків позовної давності, у зв'язку з чим ОСОБА_2 просила відмовити Банку у задоволенні позовних вимог.

Представник Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, зазначила, що станом на 31.10.2017 року заборгованість відповідачки за кредитним договором складає 11 591,78 грн., з яких: 4 497,31 грн. - заборгованість за кредитом, 5 894,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом та 1200 грн. - заборгованість за пенею в межах строків позовної давності

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконала, наявні підстави для стягнення заборгованості за договором від 05.12.2011 року у розмірі 82 989,32 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повному обсязі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 05 грудня 2011 року ОСОБА_4, підписавши анкету-заяву, отримала кредит у розмірі 4600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6).

Як на підставу позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідачка зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала. Станом на 31.10.2017 року заборгованість ОСОБА_4 за договором від 05.12.2011 року складає 82 989,32 грн., з яких:

-4 497,31 грн. - заборгованість за кредитом;

-70 470,95 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-3 593 грн. - заборгованість за пенею та комісією,

а також штрафи:

-500 грн. - штраф (фіксована частина);

-3 928,06 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами.

Матеріали справи свідчать про те, що зв'язку із реєстрацією шлюбу 20 листопада 2014 року ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.63).

Відповідачка не заперечує факту укладення кредитного договору 05.12.2011 року. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав відповідачка не заявляла.

Проте ОСОБА_2 заперечувала факт отримання кредиту, вважає, що встановлення кредитного ліміту на платіжній картці не свідчить про те, що вона знімала з платіжної картки кредитні кошти або витрачала їх будь-яким іншим чином.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що після укладення кредитного договору відповідачка користувалася карткою, поповнювала картковий рахунок (а.с.4-5).

ОСОБА_2 наполягала на застосуванні строків позовної давності (а.с.64).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 05.12.2011 року вбачається, що останній платіж по платіжній картці за договором відповідачкою здійснено 16 квітня 2015 року (а.с.4 зворотній бік). Разом з тим позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» подана у січні 2018 року. Таким чином позовна заява подана у межах строків позовної давності.

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконала, що є підставою для стягнення суми заборгованості за договором.

Проте колегія суддів не може погодитись із розміром стягнення заборгованості за кредитним договором від 05.12.2011 року.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що станом на 31.10.2017 року заборгованість ОСОБА_4 за договором від 05.12.2011 року складає 82 989,32 грн., з яких: 4 497,31 грн. - заборгованість за кредитом; 70 470,95 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 593 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3 928,06 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Встановлено, що штраф і пеня нараховані банком за одні і ті ж порушення, а тому колегія суддів вважає, що стягнення з боржника одночасно штрафу й пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про стягнення штрафів.

Апелянтом - представником позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що станом на 31.10.2017 року заборгованість відповідачки за кредитним договором складає 11 591,78 грн., з яких: 4 497,31 грн. - заборгованість за кредитом, 5 894,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом та 1200 грн. - заборгованість за пенею в межах строків позовної давності.

Колегія суддів вважає, що стягненню з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає заборгованість за кредитним договором від 05.12.2011 року у розмірі 11 591,78 грн., з яких: 4 497,31 грн. - заборгованість за кредитом, 5 894,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1200 грн. - заборгованість за пенею.

Посилання апелянта на те, що платіжна картка припинила свою дію 06.12.2013 року і до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, - спростовуються матеріалами справи, оскільки встановлено, що ОСОБА_2 користувалася кредитною карткою НОМЕР_1. Потім отримала нову картку НОМЕР_2 зі строком дії до 10/21. Картка відповідачки діє до 31 жовтня 2021 року.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування строків позовної давності.

З урахуванням вищевказаного рішення суду підлягає зміні, розмір заборгованості за кредитним договором від 05.12.2011 року слід зменшити з 82 989,32 грн. до 11 591,78 грн., з яких: 4 497,31 грн. - заборгованість за кредитом, 5 894,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1200 грн. - заборгованість за пенею а в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22 травня 2018 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором від 05.12.2011 року з 82 989,32 грн. до 11 591,78 грн., з яких: 4 497,31 грн. - заборгованість за кредитом, 5 894,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1200 грн. - заборгованість за пенею.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

П.В. Кісь