Справа №: 398/2340/18
провадження №: 2/398/1947/18
"14" грудня 2018 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючої судді: Коліуш Г.В., за участю секретаря Замкової Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрія Кіровоградської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради, про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою № 2 в будинку № 42 по вул. Діброви в м. Олександрії, у звязку з відсутністю відповідача у цьому помешканні понад шість місяців без поважних причин.
Позов мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.02.2006 року вона являється власником зазначеної квартири. Крім неї в квартирі зареєстрований її онук ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду, її дочка, ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування її квартирою. Проте онука разом з матірю з реєстрації знято не було, оскільки він не був зазначений в рішенні суду. На даний час вона має бажання продати квартиру, однак реєстрація онука позбавляє її такої можливості.
27.11.2018 року представником третьої особи було надано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради, згідно якого ні позивач ні відповідачі з приводу зазначеного питання до комісії з питань захисту прав дитини не звертались. Однак при цьому, зазначено, що відповідно до п. 1 ст.3, ст. 27 Конвенції «Про права дитини», п.3 ст. 5, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» орган опіки та піклування не може надати погодження на визнання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, так як це буде мати негативні правові та соціальні наслідки для самої дитини в подальшому житті, а саме: не можливо отримати документи про освіту, паспорт громадянина України, посвідчити свою особу в будь-яких органах та організаціях, оформити документи, вчиняти нотаріальні дії.
Позивач, в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, висновок органу опіки та піклування підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, враховуючи приписи ст.128 ЦПК України, будь-яких заяв чи клопотань не подавали, причина неявки суду не відома.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, думку представника третьої особи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК УРСР).
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Судом встановлено наступні обставини справи.
За згодою позивача, в даній квартирі зареєстрований онук неповнолітній ОСОБА_2 що підтверджується довідкою КП «Житлогосп» від 25.06.2018 року №937.
В звязку з реєстрацією відповідачів в квартирі позивач позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, на даний час має намір продати квартиру.
Відповідач з 2012 року, за вказаною адресою не проживає, його особисті речі там не зберігаються. Даний факт підтверджується актом № 340 від 25.06.2018 р., який належним чином затверджений директором комунального підприємства та підписаний комісією в складі: працівника КП ОСОБА_5, паспортиста ОСОБА_6, сусідів ОСОБА_7, ОСОБА_8 та мешканця квартири ОСОБА_1 Таким чином, судом встановлено, що відповідач зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, але не проживає в ній з 2012 року без поважних на те причин, його особистих речей там немає.
Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
З матеріалів справи встановлено, що відповідач та його законний представник фактично в квартирі не проживають, речі там не зберігаються, до суду з заявою про усунення перешкод в користуванні цим жилим приміщенням, законний представник малолітнього відповідача не звертався.
Суд враховує висновок органу опіки та піклування, який не погоджується на визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням неповнолітнього ОСОБА_2, оскільки це призведе до порушення прав останнього на користування вказаною квартирою, однак разом з тим, відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним субєктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_2 у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.
Відповідно до ст.1 та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоровя, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Олександрійської міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач проживає в спірній квартирі або там є його речі, з вимогами про вселення до спірної квартири мати не зверталася та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідача разом з матірю у спірній квартирі.
З огляду на викладене, та враховуючи, що неповнолітня дитина мешкає разом з відповідачем, яка за власним бажанням не проживає у спірній квартирі з 2012 року, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження. Реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,13,81, 89, 141,259, 263-265, 280- 282, 287 ЦПК України, суд -
Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання:Кіровоградська область, АДРЕСА_3) такими, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 2 в будинку № 42 по вул. Діброви м. Олександрії Кіровоградської області.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційну скаргу на заочне рішення може бути подано позивачем до Кропивницького апеляційного суду через Олександрійський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Г.В. Коліуш