ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 632/250/18 Головуючий суддя І інстанції Росоха А.В.
Провадження № 22-ц/818/1005/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Первомайського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року в складі судді Росоха А.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,

встановив :

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просить суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Свій позов обґрунтовував тим, що відповідач більше двох років не проживає за вказаною адресою, про що було складено відповідний акт комісією КП «Жилкомсервіс» Первомайської міської ради Харківської області 29.12.2017 та зареєстрованого за № 2388.

ОСОБА_4 26 березня 2018 року звернулась до Первомайського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. Просила суд визнати квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Залишити право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. та понесені судові витрати в сумі 1000,00 грн.

02 квітня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано в одне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні 24 квітня 2018 року.

Рішенням Первомайського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя - задоволено.

Визнано квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Залишено право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 1409 грн. 60 коп. та понесені судові витрати в сумі 1000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог та відмову у задоволенні вимог ОСОБА_4

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення порушив норми матеріального та процесуального права.

Вказано, що при вирішенні спору підлягали застосування правила ст.ст. 22, 24, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю, оскільки спірне майно було придбане у 2001 році, тобто до набрання чинності Сімейним Кодексом України.

Зазначено, що в контексті норм Кодексу про шлюб та сім'ю ОСОБА_4 було обрано невірний спосіб захисту її прав, оскільки не було передбачено можливості на визнання за одним із подружжя права власності на частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Зауважено, що проголошена у судовому засіданні резолютивна частини оскаржуваного рішення відрізняються від тої, що викладена у повному його тексті, - відсутнє зазначення про стягнення з ОСОБА_5 1000 грн. на користь ОСОБА_4 понесених судових витрат окрім судового збору.

ОСОБА_4 суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

На обґрунтування зазначила, що рішення районного суду ухвалене з дотриманням вимог законодавства, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Вказала, що ОСОБА_5 не було спростовано висновку суду про те, що спірне майно було придбане за час шлюбу та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Послалась на те, що нею було заявлено позов про визнання права власності, а не про поділ майна подружжя.

Послалась на те, що не зазначення у короткому тексті оскаржуваного рішення про стягнення 1000 грн. судових витрат є технічною помилкою, та не є підставою для скасування рішення по суті. Вказала, що не наполягає на задоволенні вказаної вимоги.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 181208 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайському реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 27 листопада 2001 року було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.13).

02 червня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, який було зареєстровано в реєстрі за № 1-1207, та посвідчено державним нотаріусом ОСОБА_7 (а.с.7).

Технічний паспорт, реєстровий № 27-6517 було оформлено на ОСОБА_3 29.01.2002 року в Первомайському бюро технічної інвентаризації (а.с.8-10).

Згідно звіту № 2778093_19032018_2277 про оцінку однокімнатної квартири загальною площею, 25,40 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, станом на 19.03.2018 року, її вартість становить 115443,00 грн. (а.с.37-50), що сторонами в судовому засіданні не оспорювалось.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квітня 1996 року до 27 листопада 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу ними було придбано квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуте під час шлюбу є спільним майном подружжя, є спільною сумісною власністю та подружжя користується рівними правами на це майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, районний суд свої висновки мотивував тим, що відповідно до ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік способу захисту цивільних прав та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним i суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Нормами ст. 372 ЦК України передбачено порядок поділу майна, що є у спільній сумісній власності, за яким:

1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

4. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Сімейний Кодекс України та Цивільний Кодекс України набрали чинності 01.01.2004, тобто вже після набуття спірного майна у власність, тому у даному випадку до спірних правовідносин стосовно набуття у спільну сумісну власність подружжя спірної квартири судом першої інстанції було вірно застосовано норми КЗпШС України, який був чинний на день її придбання у 2001 році.

Так, відповідно до ст. 22 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу,є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КЗпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг,взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

В порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_5 не було доведено, що спірна квартира є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого не спростував презумпцію права спільної сумісної власності на набуте під час шлюбу подружжям майно.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що районним судом було застосовано норми права, що не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

За загальним правилом, застосуванню підлягає норма права, що застосовується до спірних правовідносин на час їх виникнення. Встановивши, що спірними правовідносинами є розподіл майна колишнього подружжя, а спір цей виник у 2018 році, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та належним чином вмотивованого висновку про те, що до них підлягають застосування положення Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам було роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності

Таким чином, вірним є висновок суду про присудження кожному учаснику по 1/2 ідеальних часток спірної квартири.

Враховуючи, що за ОСОБА_4 визнається право власності на частину спірної квартири, то відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_5 про визнання її такої, що втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Нормою ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна

За правилом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зазначене дає підстави для висновку, що власник частини майна - житлового приміщення, не може бути визнаний таким, що втратив право користування ним.

Що стосується посилання ОСОБА_5 на невідповідність проголошеної у судовому засіданні резолютивної частини оскаржуваного рішення від тої, що викладена у повному його тексті, - відсутнє зазначення про стягнення з ОСОБА_5 1000 грн. на користь ОСОБА_4 понесених судових витрат окрім судового збору.

Вказаний недолік був усунутий районним судом шляхом внесення виправлень у судове рішення ухвалою Первомайського районного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року, та він не є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Первомайського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17.12.2018.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.