Ухвала

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 495/8415/15

провадження № 61-39703св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,

розглянув заяву СтупакОльги Вячеславівни про самовідвід у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року у складі судді Шевчук Ю. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення місця проживання дитини.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він проживав у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 20 вересня 1997 року по 16 грудня 2015 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, щодо місця проживання якої між подружжям виник спір. Фактично подружжя не проживає однією сім'єю вже достатньо тривалий час. Відповідач мешкає та працює в місті Одесі, а він із сином та донькою ОСОБА_8 проживає в належній йому квартирі АДРЕСА_1, та дитина відвідує Білгород-Дністровську ЗОШ № 3. Останній час відповідач намагається забрати дитину та відвести у невідомому напрямку, забрати документи зі школи про освіту та перевести доньку в іншу школу без його відома, що призводить до того, що він та донька ОСОБА_8, яка не бажає змінювати місце проживання, знаходяться у стресовому стані.

Його матеріальний стан та наявність власного житлового приміщення дають йому можливість забезпечити доньку гідними умовами життя. Крім того, на психіатричному або наркологічному обліку він не знаходиться. Також він зазначає, що не бажає створювати перешкоди відповідачу у спілкуванні з донькою, але в його присутності та в обумовлений час, оскільки ОСОБА_5 неодноразово намагалась відібрати дівчинку без його згоди та відома.

Враховуючи наведене, позивач просив визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 із батьком ОСОБА_4

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із батьком ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із можливості батька забезпечити належні умови для виховання та розвитку дитини, її духовний та фізичний розвиток та інтересів самої дитини. Крім того, проживання дитини разом із батьком та братом має позитивний вплив на емоційний стан дівчинки, в той час як характер відношення дівчинки до матері не зовсім зрозумілий.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що процесуальна поведінка матері позбавила можливості заслухати думку дитини про її місце проживання в судовому засіданні, натомість, суд першої інстанції врахував думку дитини, яку, через її вік, вона висловила на засіданні органу опіки та піклування у присутності психолога, згідно із якою вона бажає проживати разом із батьком та старшим братом. Також відповідач в апеляційній скарзі посилаючись на емоційний зв'язок із дитиною, не довела цього, не спростувала висновок суду про його відсутність.

У червні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд визначив місце проживання дитини разом із батьком, який в 2012 році та протягом 2015-2016 років п'ять разів притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї. Крім того, апеляційним судом не виконані висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначені в ухвалі, щодо необхідності заслуховування думки самої дитини - ОСОБА_8, яка досягла 11 років, щодо того з ким із батьків вона бажає проживати. Також при визначенні місця проживання дитини апеляційний суд не врахував, що дитина протягом двох останніх років проживає із матір'ю, яка без будь-якої матеріальної допомоги батька утримує дитину, піклується про стан її здоров'я, займається її вихованням. Крім того, резолютивна частина рішення суду першої інстанції є неконкретною, в ній не зазначена конкретна адреса місця проживання дитини разом із батьком. Апеляційний суд при відсутності виняткових обставин, всупереч інтересам дитини, розлучив її з матір'ю, що може привести до негативних наслідків та трагедії.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, колегію суддів для розгляду цієї справи визначено суддю-доповідача Ступак О. В. та суддів, які входять до складу колегії - Погрібного С. О. та Усика Г. І.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Суддею-доповідачем Ступак О. В. у цій справі заявлено самовідвід із тих підстав, що вона була суддею-доповідачем під час розгляду зазначеної справи в Вищому спеціалізованому суді з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У частині першій статті 39 ЦПК України передбачено, що з підстав, зазначених у статтях 36, 37, 38 ЦПК України, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов'язані заявити самовідвід.

Участь судді у перегляді цієї справи в порядку касаційного провадження у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справне свідчать про існування обставин, які викликають чи можуть викликати сумнів у неупередженості та об'єктивності судді.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 вересня 2017 року не висловлював позиції по суті вирішення спору, оскільки підставами направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції було невстановлення судом фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 36, 37, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви про самовідвід судді Ступак Ольги В'ячеславівни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик