Провадження № 2/752/2054/18
РІШЕННЯ

Іменем України

13.08.2018 року Голосіївський суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Конельської А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, в якому просить виселити відповідачку з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позов обґрунтовує тим, що вона є власницею вказаного житлового будинку. Разом із нею в цьому будинку зареєстровані її син ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також фактично проживає колишня невістка ОСОБА_2, яка зареєстрована в м. Келія Одеської області. Шлюб між її сином та відповідачкою у справі розірвано рішенням Кіліївського міського суду Одеської області від 27.05.2016 року. Подальше проживання із невісткою не можливе внаслідок того, що вона зловживає спиртними напоями, після чого вчиняє п'яні дебоші та сварки, веде аморальний спосіб життя. Онуки зареєстровані в будинку, однак, фактично в ньому не проживають. Відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Вона зверталася до правоохоронних органів щодо застосування відповідачкою до неї фізичної сили, та обвинувальний акт на час звернення з позовом знаходиться на розгляді в суді. Проживання разом з відповідачкою є нестерпним. На її прохання переїхати проживати в інше житло відповідачка ніяк не реагує, а тому вона змушена подати до суду даний позов про виселення відповідачки, яка порушує її право на спокійне життя, завдає їй моральних страждань.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з викладених в ньому підстав.

Відповідач в судове засідання не з»явилась. Суду подала письмові заперечення на позов, відповідно до яких просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмових запереченнях. Одночасно вказав, що обставини, викладені в позові є недоведеними, що є підставою у відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідач у справі є матір»ю неповнолітніх дітей, які зареєстровані в будинку, однак, на даний час в силу життєвих обставин та відсутністю допомоги з боку її колишнього чоловіка, сина позивача у справі, діти вимушені фактично проживати в Одеській області, а відповідач, в свою чергу працює, забезпечуючи матеріально дітей. Крім того, вказав, що відповідач не зловживає спиртними напоями, не вчиняє п'яні дебоші та сварки, та не веде аморальний спосіб життя, а навпаки офіційно працює, позитивно характеризується за місцем роботи та частково за власний кошт проводить ремонт житлового будинку, в якому фактично мешкає.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об»єктивному та всебічному з»ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.05.2012 року (а.с. 7-9).

Відповідно до довідки Центру комунального сервісу м. Києва від 05.10.2017 року, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, яка є власницею, ОСОБА_4, який є сином власниці, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є онуками власниці (а.с. 10).

Відповідно до довідки травматичного пункту КНП « Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва № 6533, було встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до травмпункту 30.06.2017 року з приводу отриманих травм та було діагностовано здавлення м»яких тканин, синець, здавлення тканин лівого плеча (а.с.12).

За вказаним фактом 05.07.2017 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006076 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 24.01.2018 року, було встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає - ОСОБА_1, зареєстровані та не проживають - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також не зареєстрована та фактично проживає - ОСОБА_2 (а.с.52).

Відповідно до акту про фактичне проживанн (не проживання) особи від 24.01.2018 року, було встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 фактично не проживають онуки позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.53).

На неодноразові звернення позивача звільнити будинок відповідач не реагує та самовільно продовжує проживати в ньому.

Відповідач не бажає добровільно звільнити будинок, чим створює перешкоди для здійснення позивачем прав власника будинку.

Згідно із ч. 1 ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Зі змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

Дана стаття встановлює ряд обов'язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов'язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов'язок нерозривно пов'язаний із загальним обов'язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об'єктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під'їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Зі змісту ч. 1 ст. 116 ЖК України вбачається, що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних уст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку "в" - і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо).

Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно роз'яснень, наданих у пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Предметом даного позову є певна матеріально-правова вимога позивачки до відповідачки. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме - заходами, передбаченими законом з метою припинення порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Обрання позивачкою способу захисту свого цивільного права шляхом виселення відповідача, на думку суду, відповідає загальним засадам власника майна і його праву вимагати усунення будь-яких порушень цього права, хоча б ці порушення й не були поєднані з позбавленням володіння, як це передбачено статтями 386, 391 Цивільного кодексу України та статтею 47 Конституції України, а також положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даному випадку перешкодою у використанні позивачем будинку є постійне проживання у цьому будинку відповідачки, яка там проживає без реєстрації, добровільно виселитися з нього не бажає, хоча й має своє житло в Одеській області, а також застосування відповідачкою фізичного насилля до позивача, власниці будинку, що робить співжиття для інших із нею в одному будинку осіб, - неможливим.

Доводи сторони відповідача про те, що в будинку зареєстровані її діти, а син позивача у справі - її колишній чоловік, - не допомагає їй матеріально утримувати дітей, а тому вона має право проживати та користуватися житловим будинком, суд відкидає, оскільки, її колишній чоловіки не є власником житлового будинку, на даний час шлюб розірвано, а наявність реєстрації дітей відповідачки, фактичне не проживання, останніх, в будинку, та наявність конфліктних ситуацій із застосуванням фізичної сили, свідчить про неможливість співжиття сторін в житловому будинку, який на законних підставах належить позивачці у справі.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги доводи викладені позивачем, а також встановлені в ході розгляду справи обставини фізичного тиску відповідача на позивача, та наявність у відповідача іншого житлового приміщення, де вона зареєстрована, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та доведеним, в зв»язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати слід розподілити у відповідності до привал ст.. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 16, 319, 391 ЦК України, ст. ст. 109, 116, 157 ЖК України, ст.ст. 4, 12, 13, 14, 82, 141, 200, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку, - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, - з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, - без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, зареєстрованої за адресою: Одеська область, м. Кілія, - на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, - судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Чередніченко