Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 500/2148/16-ц

провадження № 61-26935св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Одеське обласне управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України, начальник Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України Потоп Василь Іванович,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року в складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України, начальника Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом відповідача від 25 листопада 2015 року ОСОБА_1 був поновлений на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника відділу експлуатації насосних станцій і групових водопроводів Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України. Наказом відповідача від 26 листопада 2015 року йому було надано відпустку у період з 27 листопада 2015 року до 24 березня 2016 року включно. Зазначає, що всупереч вимогам частини третьої статті 40 КЗпП України його під час перебування у відпустці було звільнено згідно з наказом від 24 березня 2016 року.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просить скасувати наказ від 24 березня 2016 року про звільнення; поновити його на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника - начальника відділу експлуатації насосних станцій та групових водопроводів; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу; у відшкодування моральної шкоди стягнути 20 000 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2016 року (в складі судді: Жигуліна С. М.) позов задоволено.

Скасовано наказ Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України від 24 березня 2016 року № 23-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов'язки заступника начальника - начальника відділу експлуатації насосних станцій і групових водопроводів Одеського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника - начальника відділу експлуатації насосних станцій і групових водопроводів Одеського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України.

Стягнуто з Одеського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 305,46 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника - начальника відділу експлуатації насосних станцій і групових водопроводів Одеського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України та стягнення з Одеського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України на користь позивача 4 630,26 грн підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з Одеського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України на користь позивача моральну шкоду 20 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача було звільнено у період тимчасової непрацездатності, що заборонено положенням частини третьої статті 40 КЗпП України. Оскільки його повторно незаконно звільнено та поновлено на роботі, моральна шкода, завдана неправомірними діями відповідача, підлягає стягненню в заявленому до стягнення розмірі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з Одеського обласного управління водних ресурсів на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11 628,34 грн з відрахуванням із вказаної суми обов'язкових платежів до державного бюджету.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

Зазначено, що рішення суду в частині стягнення грошової суми у розмірі 4630,26 грн. підлягає негайному виконанню.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд при розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу не врахував, що відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Крім того, при визначенні суми моральної шкоди апеляційний суд врахував, що звільнення позивача було проведено з порушенням вимог трудового законодавства у період перебування у відпустці і відповідач визнав позов, поновив позивача на роботі, тому наявні підстави для зменшення розміру стягнутої суми на відшкодування моральної шкоди до 1000 грн.

В частині позовних вимог про скасування наказу Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України від 24 березня 2016 року № 23-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади та поновлення ОСОБА_1 на посаді рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та в апеляційному порядку не переглядалося.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача та визначаючи розмір коштів, які підлягають стягненню з роботодавця, помилково змінив рішення місцевого суду. Зазначає, що ні вимогами статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, ні Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не передбачено зменшення розміру стягнутого з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з визнанням позову роботодавцем, без згоди на це працівника.

17 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2015 року поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов'язки заступника начальника - начальника відділу експлуатації насосних станцій та групових водопроводів Одеського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України на підставі наказу від 25 листопада 2015 року.

Відповідно до наказу № 91-В позивач перебував у відпусці з 27 листопада 2015 року до 24 березня 2016 року включно (за період 2011 - 2015 роки тривалістю 116 календарних днів).

Наказом Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України від 24 березня 2016 року № 23-с ОСОБА_1 звільнено згідно на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України.

Установлено, що звільнення ОСОБА_1 було проведено у період його перебування у відпустці.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У зв'язку з тим, що місцевий та апеляційний суди дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача здійснене з порушенням трудового законодавства, тому його необхідно поновити на роботі.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Установлено, що місцевий суд середній заробіток визначив за період з 25 березня 2016 року до 04 листопада 2016 року. Отже, правильно визначив вказаний період та стягнув середній заробіток за весь час вимушеного прогулу на день винесення судового рішення у справі.

Змінюючи рішення місцевого суду та ухвалюючи рішення про зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив з того, що місцевий суд загальний розмір суми за час вимушеного прогулу, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями, далі - Порядок) обчислив невірно, без урахування пункту 5 розділу IV Порядку, в якому вказано, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, а не середньомісячна. Крім того, період стягнення повинен бути обмежений періодом до 27 липня 2016 року, оскільки саме на цю дату відповідач визнав позов ОСОБА_1 в частині безпідставного звільнення.

Із вказаним висновком апеляційного суду колегія суддів Верховного Суду погоджується частково з огляду на наступне.

Апеляційний суд не звернув уваги, що, як зазначено вище, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення у справі.

Матеріали справи не містять доказів вини позивача у тривалому розгляді справи, тому підлягають задоволенню позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 25 березня 2016 року до дати винесення судового рішення, як правильно встановив суд першої інстанції.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку.

Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували настанню певної події.

Матеріали справи містять довідки про заробітну плату позивача, у тому числі за період, необхідний для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу; відповідач додав розрахунок розміру середнього заробітку ОСОБА_1, який належним чином посвідчений посадовими особами відповідача й містить достовірні дані про отриману позивачем заробітну плату.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Норми чинного законодавства не містять посилань на можливість зменшення терміну, за який виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв'язку з визнанням позову роботодавцем про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Установлено, що згідно з доданим відповідачем детальним розрахунком, - розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 140,10 грн, який не заперечувався сторонами у справі.

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить період із 25 березня 2016 року (день після звільнення) до 04 листопада 2016 року (дата ухвалення судового рішення судом першої інстанції).

Отже, відповідно до детального розрахунку суми середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 25 березня 2016 року (день після звільнення) до 04 листопада 2016 року (дату винесення судового рішення судом першої інстанції), що становить разом 154 робочих днів, загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 (140,10 грн * 154 робочі дні) складає 21 575,40 грн (за виключенням податків та обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню із цієї суми).

Таким чином, встановивши усі обставини справи, дослідивши докази, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права в частині визначення періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням зазначеного, проаналізувавши встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, Верховний Суд, врахував межі касаційного перегляду та дійшов висновку про необхідність зміни рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, згідно з копією платіжного доручення від 24 листопада 2016 року на виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2016 року відповідач уже сплатив позивачу 4 630,26 грн.

За таких обставин з розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 21 575,40 грн повинна бути вирахувана сума 4 630,26 грн, тому стягненню підлягає сума (21 575,40 - 4 630,26) у розмірі 16 945,14 грн.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди Верховний Суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розміру суми в рахунок відшкодування моральної шкоди, виходив із встановлених обставин справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши той факт, що порушення законних прав позивача, пов'язаних із незаконним звільненням та невиплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, призвело до виникнення у нього моральних страждань, й з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди у сумі 1 000 грн.

Висновки апеляційного суду в цій частині є обґрунтованими і законними.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд необмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому судове рішення апеляційного суду відповідно до статті 412 ЦПК України в цій частині підлягає зміні.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи межі перегляду судового рішення, а також те, що ОСОБА_1 не сплачував судовий збір при зверненні з позовом на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам з відповідача в розмірі 578,76 грн.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінити, збільшивши розмір стягуваної суми до 16 945,14 грн (за виключенням податків та обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню з вказаної суми).

Рішення апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України в дохід держави судовий збір у розмірі 578,76 грн за подання позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська