Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 219/1104/16-ц

провадження № 61-33473 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба в справах дітей управління молодіжної політики та у справах дітей Артемівської міської ради Донецької області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 червня 2016 року в складі судді Конопленко О. С. та на ухвалу апеляційного суду Донецької області від 13 червня 2017 року в складі колегії суддів Біляєвої О. М., Гапонової А. В., Кішкіної І. В.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: Служба в справах дітей управління молодіжної політики та в справах дітей Артемівської міської ради Донецької області та просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 02 листопада 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_7, яка проживає з батьком. Уважала, що виконавчий комітет Артемівської міської ради під час прийняття рішення від 13 жовтня 2015 року № 231 про визначення місця проживання дочки з батьком не взяв до уваги те, що батько фактично викрав у неї дочку та ввів позивача в оману щодо перебування дитини в нього лише певний час. Уважає, що батько ОСОБА_7 порушує права ОСОБА_4 як матері.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 червня 2016 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Донецької області від 13 червня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що якнайкращим інтересам дитини відповідатиме визначення місця проживання ОСОБА_7 з батьком, оскільки вона проживає з ним з моменту розлучення батьків, а ОСОБА_5 створив належні умови для проживання та розвитку дочки, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має стабільний дохід, а також виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, що підтверджується належними доказами.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на зазначені судові рішення та просила скасувати їх як такі, що не відповідають обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито провадження в даній справі.

Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не надходив.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з 14 серпня 2009 року до 02 листопада 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка ОСОБА_7

З квітня 2015 року дочка проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою від 28 серпня 2015 року № 1152 про склад сім'ї та актом комісії ПП «Наш дім плюс» від 28 серпня 2015 року.

ОСОБА_5 працює на посаді провідника пасажирського вагону вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізнична дорога», має стабільний дохід, а також позитивно характеризується за місцем роботи та проживання.

Відповідно до копії довідки про доходи загальна сума доходів ОСОБА_5 за період з березня 2015 року по серпень 2015 року склала 25 768,71 грн.

ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, зарекомендувала себе з позитивної сторони, без шкідливих звичок, з 10 березня 2016 року працює в ТОВ «АртДон» продавцем продтоварів в магазині.

Управлінням молодіжної політики та в справах дітей Артемівської міської ради встановлено, що як мати так і батько створили належні побутові умови для виховання та проживання дочки.

ОСОБА_7 перебуває на обліку в дільничного лікаря-педіатра ОСОБА_8 Про стан здоров'я дитини піклується батько, який звертається до амбулаторії під час її хвороб. Іноді він приходить разом з матір'ю дитини. ОСОБА_7 доглянута, розвивається та щеплена згідно з віком.

З 05 червня 2012 року ОСОБА_7 відвідує дошкільний навчальний заклад «Ясла-садок № 16».

Улітку 2014 року її батьки попередили адміністрацію дошкільного закладу про те, що більше не проживають разом і будуть забирати дитину із закладу за домовленістю. Однак, з весни 2015 року в дитячому садку бачили лише батька: він приводив і забирав дочку, оплачував вартість послуг ясел-садка, підтримував зв'язок із вихователем, а також приходив на батьківські збори.

З копії характеристики, виданої 17 вересня 2015 року завідувачем дошкільного навчального закладу «Ясла-садок № 16», убачається, що ОСОБА_7 відвідує дитячий садок регулярно та характеризується позитивно.

Під час бесіди, проведеної 16 вересня 2015 року головним спеціалістом-юрисконсультом управління молодіжної політики та у справах дітей Артемівської міської ради, ОСОБА_7 пояснила, що з батьком проживає давно, вони з ним постійно разом проводять час, влітку їздили на море, мама часто бере її до себе додому, а також, що вона любить батьків однаково.

Рішенням виконавчого комітету Артемівської міської ради № 231 від 13 жовтня 2015 року визначено місце проживання ОСОБА_7 з батьком, а на час відсутності батька визначено тимчасове перебування дитини в матері.

Cтаттею 141 Сімейного кодексу України та частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.

Відповідно до частини другої статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Такими обставинами є: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до частини першої статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Згідно частиною другою статті 19 Сімейного кодексу України рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Посилання ОСОБА_4 в касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2445цс16 та від від 12 липня 2017 року № 6-564цс17, які прийняті на підставі принципу 6 Декларації прав дитини, не заслуговують на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 17 жовтня 2018 року № 14-327цс18 зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, а Декларація прав дитини не є міжнародним договором та не ратифікована Верховною Радою.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, однак такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки мати дитини в разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена в своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини, а також може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Висновком органу опіки та піклування, а також іншими належними доказами підтверджується, що батько не чинить перешкод матері в участі у вихованні та спілкуванні з нею, й мати цього не заперечує. Проте, ОСОБА_4 лише зрідка спілкується з дочкою та бере участь у її вихованні. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 також зазначала, що не бажає, щоб дочка спілкувалася з батьком.

Оскаржуючи судові рішення та фактично не виконуючи рішення виконавчого комітету Артемівської міської ради № 231 від 13 жовтня 2015 року, мати не вчинила будь-яких дій на підтвердження того, що вона діє в інтересах дитини, а не в своїх інтересах, а тому правильним є висновок апеляційного суду, що ОСОБА_4 керується своїми інтересами та не враховує якнайкращі інтереси дочки, й такі аргументи позивача обґрунтовано не взяті до уваги судом апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що визначення місця проживання дитини з матір'ю забезпечить якнайкращі інтереси дитини в умовах окремого проживання батьків, їх стосунків і з урахуванням психоемоційного стану дитини та не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Оскільки суди встановили, що батьки мають рівні матеріально-побутові можливості для забезпечення належних умов виховання й розвитку дитини, не обмежені в спілкуванні з нею, проживають окремо, при цьому дитина тривалий час проживає з батьком, а мати не довела, що зміна звичного середовища життя дитини є необхідним для забезпечення якнайкращих інтересів дочки, правильним є висновок судів про відсутніть правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П.Курило