Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 759/14589/16-ц

провадження № 61-28664св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація,

представник відповідача - Ліснюк Наталія Домініївну,

третя особа - комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»,

представник третьої особи - Барзікова Тетяна Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року у складі суддів: Шум Л. М., Кравець В. А., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації (далі - Святошинська у м. Києві РДА), третя особа: комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва (далі - КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», комунальне підприємство), в якому просила визнати за нею право користування 38/100 частин квартири АДРЕСА_1

у м. Києві, замість попереднього наймача - ОСОБА_5

Позов мотивовано тим, що позивач з 1986 року зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1, яку у користування отримав її батько ОСОБА_5, відповідно до ордеру на сім'ю з трьох осіб.

У 1979 році батьки позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвали шлюб, у зв'язку з чим у 1989 році рішенням органу місцевого самоврядування був розділений особовий рахунок по вказаній вище квартирі, з виділенням у користування ОСОБА_5 житлової кімнати 10,3 кв.м та ОСОБА_6 житлової кімнати 17,0 кв.м та відповідно були зареєстровані різні особові рахунки.

У зв'язку з зміною місця проживання матері позивача, розпорядженням Ленінградської РДА від 06 листопада 1998 року були внесені зміни в договір найму житлового приміщення з його переукладенням з позивачем ОСОБА_1, а саме: на кімнату житловою площею 17,0 кв.м.

У 2007 році позивач та її неповнолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, приватизували 62/100 частин вказаної квартири в рівних частинах, тобто фактично кімнату, яка була їй виділена у користування (житловою площею 17 кв. м).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер. За життя останній не скористався своїм правом на приватизацію виділеної йому у користування частини спірної квартири (кімнати житловою площею 10,3 кв.м).

Позивач продовжує проживати у спірній квартирі, повністю її утримує за власні кошти та перебуває на квартирному обліку з поліпшення житлових умов, у зв'язку з чим вважає, що набула законне право користування частиною квартири, право користування якою було закріплено за її померлим батьком ОСОБА_5, а саме: кімнатою житловою площею

10,3 кв. м, у зв'язку з чим просила суд визнати за нею право користування 38/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року у складі судді Шум Л. М. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право користування на 38/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що протягом тривалого часу, а саме: з 1986 року позивач проживає у спірній квартирі, утримує вказане житло, зареєстрована за вказаною адресою та є єдиною спадкоємницею після смерті свого батька ОСОБА_5, тому суд вважав можливим визнати за нею право користування на 38/100 частин вказаної квартири. Задовольняючи позову, суд першої інстанції керувався вимогами статті 9 ЖК України, роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», та статтею 651 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року апеляційну скаргу КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статті 106 ЖКУРСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. Суд першої інстанції на вказану норму закону уваги не звернув, фактично проігнорувавши порядок укладення договору найму, перебрав на себе функції наймодавця.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов фактично заявлено передчасно, поза межами наявного порядку укладення договору найму в разі смерті члена сім'ї наймача, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до житлового законодавства позивач та члени її сім`ї мають право на надання їм житлового приміщення в квартирі, яке звільнилося після смерті її батька ОСОБА_5 Посилається на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на те, що в матеріалах справи відсутні дані, які також і не досліджувались місцевим судом щодо звернення до комунального підприємства про укладення договору найму після смерті ОСОБА_5, оскільки нею надавалися на огляд суду заява про надання їй відповідного приміщення та лист КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про відмову у наданні цього приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що на підставі ордеру від 13 травня 1970 року, виданого ОСОБА_5 на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_8 (чоловік) та ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, позивач у справі, останні вселились у квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат, загальною площею 27,9 кв. м.

Батьки позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 19 липня 1979 року розірвали укладений між ними шлюб.

Рішенням виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів від 06 жовтня 1989 року розділено особовий рахунок у квартирі АДРЕСА_1, з виділенням у користування ОСОБА_5 житлової кімнати 10,3 кв. м та ОСОБА_6 житлової кімнати 17,0 кв. м, відповідно зареєстровані різні особові рахунки на вказаних осіб.

Розпорядженням Ленінградської РДА м. Києва від 06 листопада 1998 року внесено зміни в договір найму житлового приміщення по квартирі АДРЕСА_1, з його переукладенням з позивачем ОСОБА_1, а саме: на кімнату житловою площею 17 кв. м, у зв'язку зі зміною місця проживання матері останньої - ОСОБА_9

У 2007 році позивач ОСОБА_1 та її неповнолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, приватизували 62/100 в рівних частинах спірної квартири АДРЕСА_1.

З 1986 року ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у вказаній квартирі, здійснює утримання цього житла в цілому.

ОСОБА_1 з 11 лютого 1991 року, у складі сім`ї з двох осіб:

ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_7 перебуває на першочерговому квартирному обліку.

Батько позивача - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, за життя не скористався своїм правом на приватизацію частини спірної квартири, яка йому була надана за ордером на склад сім`ї, в тому числі на дочку - позивача ОСОБА_1, у зв'язку з чим остання з метою поліпшення своїх та своєї неповнолітньої дочки житлових умов, перебуваючи на відповідному квартирному обліку, звернулась до суду за захистом своїх житлових прав в порядку, передбаченому статями 15, 16 ЦК України.

Статтею 61 ЖК УРСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Частинами першою, другою статті 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору

Статтею 106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими.

Позивач, вселилася у спірну квартиру, як член сім`ї наймача, на підставі виданого її батьку (ОСОБА_5) ордеру на склад сім`ї з трьох осіб, в тому числі і на її вселення, зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі з 1986 року, несе витрати на її утримання в цілому, перебуває на обліку першочергового забезпечення житлом та має переважне право перед іншими особами на користування спірною кімнатою, наймачем якої був її батько, та членом сім`ї якого вона фактично є, і може вимагати укладення із нею договору найму вказаної кімнати.

Крім того, за змістом статті 54 ЖК УРСР, якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову жилу площу.

Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання.

Правила, передбачені частинами першою і другою цієї статті, застосовуються незалежно від належності жилого будинку. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Статтею 47 ЖК УРСР встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Розглядаючи позови про надання на підставі статті 54 ЖК УРСР звільненого жилого приміщення, суди повинні враховувати, що виходячи зі змісту зазначеної правової норми, суд може задовольнити позовні вимоги наймача про надання декількох звільнених у квартирі жилих приміщень за умови, що загальний розмір жилої площі не перевищуватиме 13,65 кв. м на кожного члена сім'ї і додаткової жилої площі, якщо наймач або член його сім'ї має на неї право або зайва жила площа являє собою ізольовану кімнату розміром меншим за рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кімната у квартирі АДРЕСА_1, якою користувався батько позивача - ОСОБА_5, та яка звільнилась після його смерті складає площу 10,3 кв. м, що є меншим за рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею на одну особу і, у разі надання цієї кімнати у користування позивача, яка перебуває на першочерговому обліку поліпшення житлових умов, загальний розмір жилої площі не перевищуватиме 13,65 кв. м на кожного члена її сім'ї, навіть, якщо враховувати загальну площу квартири вцілому.

При цьому, кімната площею 10,3 кв. м, за своєю площею не відповідає нормі житлової площі на одну особу, визначену статтею 47 ЖК України (менше 13,65 кв. м), тому не підлягає загальному розподілу між черговиками та може бути переданою у користування позивача, яка проживає у цій же квартирі і потребує поліпшення житлових умов, в порядку статті 54 ЖК України.

Із встановлених судами обставин вбачається, що в даному випадку позивач фактично уособлює в собі, як одного з наймачів спірної квартири, яким була з 06 листопада 1998 року, та лише частину з якої (частину кімнати, площею 17,00 кв. м) приватизувала у 2007 році, так і члена сім`ї наймача цієї квартири вцілому, як така, що була вселена на підставі ордеру, а також члена сім`ї наймача кімнати, площею 10,3 кв. м у цій квартирі, яким був її батько ОСОБА_5, тобто має право на набуття у користування вказаної кімнати, як на підставі статті 54 ЖК УРСР, так і за статтею 106 цього ж Кодексу.

Набуття позивачем з дочкою у власність шляхом приватизації у рівних частках кімнати, площею 17,00 кв. м у спірній квартирі, в даному випадку правового значення для застосування положень наведених статей ЖК УРСР не має, оскільки вказана квартира за ордером від 13 травня 1970 року первісно була надана батьку позивача - ОСОБА_5 на сім`ю з трьох осіб, до якої входила позивач ОСОБА_1 та вселена у квартиру саме на підставі цього ордеру у складі сім`ї.

Подальший розподіл особового рахунку по квартирі між ОСОБА_5 та його дружиною ОСОБА_6, і в подальшому переведення особового рахунку останньої на ім`я їх спільної дочки ОСОБА_1 (позивача), яка також була вселена у квартиру на підставі ордеру, не впливає на її право користування квартирою вцілому, як члена сім`ї наймача або співнаймача спірної частини квартири, як особи, що потребує покращення житлових умов та перебуває на відповідному квартирному обліку.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за нею права користування на 38/100 частин квартири АДРЕСА_1 відповідає вимогам щодо законності і обґрунтованості.

Визнання за позивачем права користування на 38/100 частин квартири без вказівки на те, що у користування передається саме кімната, площею 10,3 кв. м у цій квартирі на правильність вирішення спору та законність рішення не впливає, оскільки зазначений розмір кімнати фактично відповідає дробовому вираженню в частці у квартирі.

Посилання у рішенні суду першої інстанції про те, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_5 є зайвим, оскільки кімната 10,3 кв. м у вказаній квартирі не є спадковим майном, проте зазначене на правильність рішення не впливає.

Суд першої інстанції також помилково послався на статтю 651 ЦК України, разом з тим, таке посилання не призвело до неправильного вирішення справи чи неправильного встановлення обставин, а також не впливає правильність висновків у справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про передчасність заявленого позову у зв'язку з відсутністю звернення позивача у встановленому законом порядку про укладення договору найму в разі смерті члена сім'ї наймача, оскільки при зверненні до суду позивач обґрунтувала та навела, за захистом яких прав звернулася до суду, що її право на користування спірною кімнатою у квартирі, де вона проживає, не визнається відповідачем та третьою особою. Під час розгляду справи посилалась на те, що зверталася до КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про укладення договору найму після смерті батька та надання їй відповідного приміщення, на що отримала відмову.

Факт невизнання та заперечення права позивача на отримання в користування спірної кімнати підтверджується матеріалами справи, зокрема, відмовою в укладенні з позивачем відповідного договору найму, що було достатньою підставою для вирішення заявлених позивачем вимог по суті, у зв'язку з чим, висновки апеляційного суду про відсутність порушеного права позивача та передчасність заявлених нею в суді вимог вбачаються необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів, відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує ухвалене у справі рішення апеляційного суду із залишенням в силі правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач при поданні касаційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 768 грн та касаційну скаргу задоволено, то судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року скасувати, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 768 грн судового збору, сплаченого при поданні касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик