ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 грудня 2018 року

м.Харків

справа № 642/1956/18

провадження № 22-ц/818/1726/18

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 13 вересня 2018 року, постановлене під головуванням судді Шрамко Л.Л., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 20 756,44 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 13 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; вказує, що відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. Дія картки відповідачки ОСОБА_2 встановлена до 31 травня 2015 року, тому строки давності у спірних правовідносинах не є пропущеними, оскільки з позовом Банк звернувся у квітні 2018 року. Вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем не доведено відсутності заборгованості за кредитним договором.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують здійснення відповідачкою будь-якого платежу після 25.01.2012 року, а тому строк позовної давності не переривався, тобто позивач не міг не знати про порушення його прав з моменту прострочення першого платежу. Трирічний строк дії картки сплинув у 2014 році. Позивач звернувся до суду з позовом 25 квітня 2018 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу (25 січня 2012 року).

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 20 червня 2011 року, підписавши анкету-заяву, ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 3 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6).

Як на підставу позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що зобов'язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконала, станом на 31 березня 2018 року розмір її заборгованості за договором від 20.06.2011 року складає 20 756,44 грн., з яких: 3 899,47 грн. - заборгованість за кредитом, 15 392,39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 964,59 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами.

Сторонами не заперечується факт укладення кредитного договору 20 червня 2011 року.

Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав відповідачка не заявляла.

Проте ОСОБА_2 заперечувала факт отримання кредиту, вважає, що встановлення кредитного ліміту на платіжній картці не свідчить про те, що вона знімала з платіжної картки кредитні кошти або витрачала їх будь-яким іншим чином.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що після укладення кредитного договору відповідачка користувалася карткою, поповнювала картковий рахунок (а.с.4-5).

Останній платіж по платіжній картці за договором від 20.06.2011 року відповідачкою здійснено 25 січня 2012 року (а.с.4).

ОСОБА_2 наполягала на застосуванні строків позовної давності (а.с.58-62).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Встановлено, що ОСОБА_2 згідно кредитного договору від 20.06.2011 року отримала картки НОМЕР_1, НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня травня 2015 року (а.с.92).

Таким чином строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки з позовом до ОСОБА_2 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в квітні 2018 року, тоді як строк дії картки встановлено до 05/15.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідачки на користь Банку заборгованості за кредитним договором від 20.06.2011 року, виходячи з наступного.

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 549 ЦК України передбачено обов'язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Апелянтом - представником позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду апеляційної інстанції надані письмові пояснення, з яких вбачається, що за період з 25.04.2015 року по 31.03.2018 року проценти складають 8 321,47 грн. При цьому заборгованість за відсотками підлягає стягненню в межах строків позовної давності, тобто за відсотками за останні три роки до моменту звернення позивача до суду, на підставі письмових пояснень позивача, поданих до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 13 331,99 грн., з яких: 3899,47 грн. - заборгованість за кредитом, 8321,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 611,05 грн. - штраф (процентна складова).

При цьому колегія суддів виходить з того, що процентна складова штрафу становить 611,05 грн. відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки сума заборгованості за кредитним договором складає 12 220,94 грн. (3899,47+8321,47), 5% з яких становить 611,05 грн.

Згідно ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4405 грн., з яких 1762 грн. сплачені при подачі позовної заяви, а 2643 грн. - при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»- задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 13 вересня 2018 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 13 331,99 грн., з яких: 3899,47 грн. - заборгованість за кредитом, 8321,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 611,05 грн. - штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 4405 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук