Справа № 148/1634/18
Провадження №2/148/751/18
РІШЕННЯ

Іменем України

(ЗАОЧНЕ)

06 грудня 2018 року м. Тульчин

Тульчинський районний суд

Вінницької області в складі: судді Саламахи О.В.,

за участю: секретаря Носулько К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1, поданим від її імені та від імені та в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, до ОСОБА_5, про визнання втрати права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

До Тульчинського районного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом, поданим від її імені та від імені та в інтересах інших позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, до ОСОБА_5, про визнання втрати права користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира, за адресою: АДРЕСА_1. У даній квартирі зареєстровано колишнього зятя позивача ОСОБА_1 - відповідача ОСОБА_5, який після сімейних непорозумінь з позивачем ОСОБА_2, залишив зареєстроване місце проживання, і з липня 2016 року зник. Родина відповідача повністю утаємничили його місцезнаходження, у зв'язку з чим, вирішити питання про зняття його з реєстрації не можливо.

Вказані обставини змусили позивачів звернутися до суду з даним позовом, у якому просять визнати відповідача ОСОБА_5, таким, що втратив право користування квартирою: за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності позивачам. Судові витрати просять покласти на відповідача.

Позивачі у судове засідання не з'явилися, представник позивача ОСОБА_1 надала суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити без її та інших позивачів участі, на задоволенні позову наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті "Судова влада України", відомостей про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 27.08.2003, квартира, за адресою: АДРЕСА_1, на праві приватної спільної часткової власності належить позивачу ОСОБА_4 та членам його сім'ї ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 у рівних частках (а.с. 17).

Копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується, що позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності по 1/4 частині квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

З копії домової книги, судом встановлено, що за вищевказаною адресою зареєстровано відповідача ОСОБА_5 (а.с. 21-27).

Як свідчить довідка Журавлівської сільської ради Тульчинського району № 674 від 05.09.2018, відповідач ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але з липня 2016 року по даний час не проживає (а.с. 20).

Копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, виданого 02.11.2013 виконкомом Паланської сільської ради Томашпільського району, підтверджує, що позивач ОСОБА_2 при реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_5 змінила прізвище "ОСОБА_2" на "ОСОБА_2" (а.с. 34).

Відповідно до копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.08.2018, яке набрало законної сили 04.09.2018, шлюб між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано, після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 залишено "ОСОБА_2" (а.с. 19).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3, виданого 26.01.2008 виконкомом Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області, підтверджується зміна прізвища позивача ОСОБА_3 з "ОСОБА_3" на "ОСОБА_3" (а.с. 33).

Статтями 13, 41 Конституції України, закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Також, згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003, громадяни України протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов'язані зареєструвати місце свого проживання.

Згідно ст. 7 даного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом встановлено, що відповідач не проживає у будинку позивача починаючи з липня 2016, тобто більше ніж два роки.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Отже, стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз'ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав».

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Також, відповідно до Постанови ВСУ від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, зазначено, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

В зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами, ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім'ї власника житлового приміщення, в тому числі і колишніх членів сім'ї, на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім'ї - ЖК УРСР.

Судом встановлено, що відповідач протягом більш ніж як два роки в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, не проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивачів.

Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратили право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад один рік, у ньому не проживає.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивачів, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачів в заявлених ними межах та про існування правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь кожного з позивачів судовий збір в розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 41 Конституції України, ст. 64, 156 ЖК України, ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003, ст. 20, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 81, 19, 23, 76-81, 95, 141, 352, 354, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою, за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, на праві приватної спільної часткової власності.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області, а відповідач може подати до Тульчинського районного суду Вінницької області заяву про перегляд заочного рішення у строк тридцять днів з дня його проголошення.

Суддя