ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/254/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. Дарницький районний суд м.Києва в складі судді Вовка Є.І., при секретарі Германенко В.А., в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, в судовому засіданні по розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради щодо скасування свідоцтва виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення та зобов'язання видати нове свідоцтво,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на норми ЦПК України.

Враховуючи викладене, вивчивши наявні матеріали, суд встановив, що необхідною передумовою для прийняття рішення про відмову чи задоволення вимог заяви, зокрема є розгляд публічно-правового спору позивача з вищенаведеним суб"єктом владних повноважень щодо скасування вказаного свідоцтва виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення та зобов'язання видати нове свідоцтво, розгляд якого має проводитись за правилами адміністративного судочинства, з урахуванням положень, зокрема ст.ст.4, 5, 19 КАС України (у сучасній редакції, які зокрема кореспондують положенням ст.ст.2, 3, 17 КАС України, в редакція яка діяла до 15 грудня 2017 року).

Так, відповідно до п.1) ч.1 ст.3 КАС України (в редакція, яка діяла до 15 грудня 2017 року) - справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, при цьому, вказані положення кореспондують положенням ст.4 КАС України (у сучасній редакції).

Відповідно до п.1) ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних осіб із суб»єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи ніндивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

З положень ст.20 ЦПК України (в сучасній редакції) вбачається, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства (що кореспондує положенням ст.16 ЦПК України в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року). Отже, місцевий суд першої інстанції, який одночасно є адміністративним судом та судом загальної юрисдикції вочевидь не може за заявника обрати яке обгрунтування розглянути (щодо публічно-правового спору чи цивільно-правового), а яке не розглядати, враховуючи зокрема і основоположні принципи судочинства - змагальності та диспозитивності.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду України в ухвалі від 21 вересня 2011 року (справа №6-20106св09) зокрема містяться висновки щодо наслідків встановлення обставин, які свідчать про те, що провадження у справі відкрито за вимогою, яка не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатися таке питання (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України), та зазначено, що вказане є фактом, який підтверджує неправомірність виникнення цивільного процесу в цьому випадку (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки суду не пов»язані з порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

На підставі викладеного,

керуючись ст.255 ЦПК України,

Ухвалив:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 №753/15725/17.

Апеляційна скарга на ухвалу до суду апеляційної інстанції може бути подана протягом 15 днів.

Суддя: