Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 161/6958/16-ц

провадження № 61-25417св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_6 про визнання договору позики припиненим у зв'язку з його належним виконанням.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив 50 000 грн із поверненням позики на строк до 20 грудня 2012 року. Пунктом 3 договору позики передбачено, що зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві готівкою на письмову вимогу позикодавця протягом 30-ти днів з моменту пред'явлення вимоги.

Позивач зазначив, що з січня 2011 року по червень 2012 року ним на банківський рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_5 в ПАТ «Альфа-банк» сплачено суму боргу в розмірі 52 110 грн, однак відповідач не повернув йому борговий документ. Отже, ОСОБА_4 належним чином виконав умови договору позики, всі належні платежі були ним сплачені.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_4 просив визнати договір позики, укладений 20 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_5 припиненим у зв'язку із його належним виконанням.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2016 року (у складі судді Кихтюка Р. М.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити в зв'язку з їх безпідставністю.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено про порушення його прав, тому у задоволенні позову необхідно відмовити саме з цих підстав, а не у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, як про це зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що звернення відповідача ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики ніяким чином не порушує прав позивача, оскільки при розгляді такого спору, він вправі захистити свої права та довести факт виконання зобов'язань за договором та висновок, що ОСОБА_4 обрано невірний спосіб захисту права і сталою підставою для відмови в задоволенні позову, є невірними, що привело до безпідставного скасування рішення суду першої інстанції.

26 квітня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що 20 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив 50 000 грн із поверненням позики на строк до 20 грудня 2012 року. Пунктом 3 договору позики передбачено, що зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві готівкою на письмову вимогу позикодавця протягом 30-ти днів з моменту пред'явлення вимоги.

Установлено, що позивач виконував зобов'язання шляхом внесення щомісячних платежів по 3 040 грн та здійснював погашення до червня 2012 року, сплативши таким чином 52 110 грн. У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом про стягнення коштів за договором позики, зобов'язання за яким виконані, просив припинити вказане зобов'язання за договором позики.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

З урахуванням встановлених обставин, враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вірно встановив, що у цій справі позивач не навів передбачених законом або укладеним між сторонами договором підстав для припинення зобов'язань і не довів наявність таких підстав, факту виконання зобов'язань за договором позики. З наведених підстав, звернення відповідача ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики ніяким чином не порушує прав позивача, оскільки при розгляді такого спору він вправі захистити свої права, подавши належні і допустимі докази на спростування доводів позикодавця, та довести факт виконанням зобов'язань за договором. Відтак, у цій справі позивач не довів про порушення його прав.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки у спорі про стягнення боргу позивач повинен надати докази виконання ним зобов'язання за договором позики, з настанням якого закон або договір пов'язує припинення цього зобов'язання.

Отже, безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, про те, що ОСОБА_4 обрав ефективний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк