Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 554/6830/17

провадження № 61-25095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка приєдналася до касаційної скарги ОСОБА_3, на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Ординської Т. В., Лобова О. А., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19 січня 2018 року у складі судді Чуванова А. М. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Nissan X?Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1. У січні 2018 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначений транспортний засіб та квартиру АДРЕСА_1. Судом встановлено, що автомобіль «Nissan X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1, належить на праві власності ОСОБА_3, а квартира, на яку позивач просить накласти арешт, не є предметом цього спору. На підставі викладеного суд відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 19 січня 2018 року скасовано в частині відмови у накладенні арешту на транспортний засіб.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на транспортний засіб «Nissan X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3, та передано цей транспортний засіб на відповідальне зберігання шляхом його опису та арешту майна ОСОБА_3

Попереджено ОСОБА_3 про кримінальну відповідальність за пошкодження, приховування, підміну та знищення майна, що передано на відповідальне зберігання.

У іншій частині ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 19 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 відчужила транспортний засіб 29 вересня 2017 року, тобто після звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя, а тому дії відповідача спрямовані на приховування майна й уникнення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку із чим заява позивача про забезпечення позову у цій частині підлягає задоволенню. Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що це нерухоме не є предметом спору, а тому підстави для накладення арешту на нього з метою забезпечення позову відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду в частині накладення арешту на транспортний засіб, передачі його на відповідальне зберігання та попередження його про кримінальну відповідальність та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не бере участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Апеляційний суд не мав права виходити за межі заявлених у суді першої інстанції вимог щодо забезпечення позову та накладати арешт на транспортний засіб за іншим реєстраційним номером, ніж той, який був зазначений у заяві про забезпечення позову, поданій ОСОБА_1 до суду першої інстанції. Транспортний засіб, на який накладено арешт, належить ОСОБА_3, а не відповідачу у справі. Заходи забезпечення позову, вжиті стосовно його автомобіля, порушують його майнові права та законні інтереси. Апеляційним судом порушено вимоги підпункту 11 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, яким передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 Конституції України виключно прокурором або адвокатом у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; в судах апеляційної інстанції - 3 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року. На порушення цих вимог закону представництво інтересів ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції мав здійснювати адвокат, а не представник за довіреністю.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Октябрського районного суду м. Полтави.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2018 року заяву ОСОБА_3 про зупинення виконання судового рішення задоволено та зупинено виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із заявою про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року, у якій зазначала про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до неї у листопаді 2017 року, про що їй стало відомо після отримання ухвали про відкриття провадження у справі, в той час як автомобіль «Nissan X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1, відчужено на користь ОСОБА_5 27 вересня 2017 року, яка 26 грудня 2017 року продала його ОСОБА_3 Крім того, ОСОБА_2 придбала транспортний засіб за власні кошти, а тому він є її приватною власністю.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року прийнято до провадження заяву ОСОБА_2 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

31 серпня 2017 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі.

18 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив суд накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2013 року, та на автомобіль «Nissan X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_5, та передати даний транспортний засіб на відповідальне зберігання шляхом його опису та арешту ОСОБА_5, попередивши її про кримінальну відповідальність за пошкодження, приховування, підміну та знищення майна, яке передано їй на зберігання.

Заяву мотивовано тим, що зазначений транспортний засіб є предметом спору і відчужений відповідачем на користь ОСОБА_5 29 вересня 2017 року, яка за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року продала його ОСОБА_3 З метою забезпечення у подальшому виконання рішення суду за умови задоволення його позовних вимог просив забезпечити позов.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 29 вересня 2017 року ОСОБА_5 набула право власності на транспортний засіб «Nissan X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 67-68).

Згідно із заявою від 26 грудня 2017 року № 132544971, виданою Територіальним сервісним центром 5341 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 26 грудня 2017 року укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Nissan X?Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 56-59).

Частиною четвертою статті 41 Конституції України і статтею 32 ЦК України визначено непорушність права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Згідно із частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме та рухоме майно, набуте за час шлюбу; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частки автомобіля «Nissan X?Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Дійшовши висновку про задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на транспортний засіб «Nissan X?Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2, суд апеляційної інстанції не здійснив оцінку доводів заявника щодо необхідності вжити відповідні заходи, не з'ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, та позовних вимог, заявлених у позові; жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, не перевірив, коли саме відповідач дізналася про наявність у Октябрському районному суді м. Полтави позову ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя; не звернув увагу на те, що з 26 грудня 2017 року власником транспортного засобу є ОСОБА_3, який не бере участі у розгляді справи, і дійшов передчасного висновку про те, що дії відповідача спрямовані на приховування майна та уникнення від виконання рішення у майбутньому.

Разом з тим суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову в частині накладення арешту на транспортний засіб, обґрунтовано виходив із того, що підставою для накладення арешту на майно відповідача є докази, що свідчать про наявність такого майна у відповідача. Оскільки автомобіль «Nissan X?Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1 (у подальшому перереєстровано на ВІ 5008 СК), станом на час подання заяви про забезпечення позову належить на праві власності ОСОБА_3, та позивачем не надано доказів того, що автомобіль знаходиться у володінні чи користуванні відповідача, суд правомірно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову у цій частині.

Згідно із статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції не є законною і обґрунтованою в частині накладення арешту на транспортний засіб «Nissan X?Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2, а тому у порядку статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі у цій частині рішення суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка приєдналася до касаційної скарги ОСОБА_3, задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року у частині накладення арешту на транспортний засіб «Nissan X?Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_3, передачі цього транспортного засобу на відповідальне зберігання шляхом його опису та арешту майна ОСОБА_3 та попередження ОСОБА_3 про кримінальну відповідальність за пошкодження, приховування, підміну та знищення майна, що передане на відповідальне зберігання, скасувати і залишити в силі в цій частині ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 19 січня 2018 року.

У іншій частині постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк