Справа № 149/260/18
Провадження № 22-ц/772/1465/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 рокуСправа № 149/260/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Якименко М.М., Марчук В.С., секретар Кирилюк Л.М.

розглянувши відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Войнаревича М.Г. у залі суду м.Хмільник, повний текст складено 18.05.2018 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третіх осіб: органу опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області, ОСОБА_7 про визначення місця проживання разом із матір'ю та надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини,-

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання разом із матір'ю та надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Просить суд визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 та надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Італійської республіки, з малолітнім сином з 01.07.2018 до 15.06.2019 без згоди та супроводу батька - відповідача по справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28.07.2007 року по 12.10.2015 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на разі навчається у 4-му класі ЗШ І-ІІІ ступенів-гімназії №1 м. Хмільника Вінницької області. 20.05.2011 року позивач, поїхала до Італії на роботу і працювала до 2014 року. За період перебування позивача за кордоном сім'я розпалась і на підставі рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області №149/2675/15-ц від 12.10.2015 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Син ОСОБА_5 протягом всього цього часу проживав разом з батьком в Україні. Позивач приїздила додому по можливості, оскільки проживала в Італії нелегально та могла бути в будь який момент депортована до України і сім'я не мала б змоги виплатити борг перед банком, приїздила на кілька місяців в році і крім коштів на погашення кредиту та утримання дитини привозила продукти харчування, одяг, взуття, канцтовари, іграшки для дитини, тощо.

21.11.2016 року позивач отримала офіційний дозвіл на проживання в Італії. В серпні 2017 року позивач з дозволу відповідача забрала сина до Італії, де він перебував до 30.09.2017 року. Син не захотів повертатися до України і самостійно виявив бажання проживати разом з позивачем та її новим чоловіком в Італії.

Позивач звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини в Італію, пояснивши, що дитина бажає навчатися в Італійській школі, а канікули буде проводити у батька та бабусь на Україні. При цьому позивач наголосила, що буде сприяти спілкуванню сина з батьком та родичами. Але незважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на проживання дитини із позивачем та на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить.

Позивач також вказує на те, що Безоццо (Верезе) - місце проживання позивача, має сприятливий клімат, який безперечно позитивно вплине на здоров'я сина, він матиме змогу здобувати освіту у даному навчальному закладі за наявності відповідної заяви батьків та всіх необхідних щеплень, син буде проживати в житловому будинку, який розташований і Італії, загальною площею 139 кв.м., який є комфортабельним, і якому син брав участь в облаштуванні своєї кімнати в будинку Також позивач має намір здійснити мрію сина здобувати Європейську освіту.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Надано ОСОБА_3 дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Італійської республіки, з малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 липня 2018 до 15 червня 2019 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_4.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 704.80 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішенням суду першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, надання дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Оскаржуваним рішенням суду порушуються не лише права позивача на спілкування та виховання дитини, а й права бабусі ОСОБА_7, яка залучена до участі у справі у якості третьої особи та в судовому засіданні заперечувала проти виїзду дитини за кордон на постійне проживання.

По даній справі позивачка 11 травня 2018 року, після завершення з'ясування обставин справи та дослідження доказів, перед проведенням судових дебатів, шляхом подання письмової заяви, змінила зміст позовних вимог, що, фактично, є зміною предмету позову. Така зміна предмету позову, проведена із порушенням вимог закону, призвела до порушення моїх процесуальних прав, а саме: права підготовки відповідної правової позиції та подання доказів на її обґрунтування.

До суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу в якому вона зазначає, що з доводами в апеляційній скарзі не погоджується в повному обсязі. Також позивачка зазначила, що жодним чином не буде перешкоджати дитині спілкуватись із батьком, а навпаки з метою створення нормальних умов для розвитку сина турбуючись про його емоційний стан та рівновагу вона, безумовно за те, щоб дитина спілкувалась з батьком та родиною.

Позивач вважає, що суд першої інстанції, оцінивши докази в їх сукупності та задовольняючи позов в частині надання одноразового дозволу на виїзд за кордон на термін з 01.07.2018 до 15.06.2019 повністю дотримався вимог матеріального та процесуального права, виніс правомірне рішення, яке повністю відповідає нормам як національного так і міжнародного законодавства, та ухвалене виключно в інтересах дитини з дотриманням балансу прав обох батьків.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21.06.2017 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого записано ОСОБА_4, а матір'ю - ОСОБА_3(а.с.10)

ОСОБА_5, навчається у 4-му класі ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназії №1 м. Хмільника Вінницької області, що підтверджується довідкою відповідного закладу № 87 від 11.07.2017 року (а.с.12).

Відповідно до рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07.07.2016 року за ОСОБА_3 визнано право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.(а.с.17), і за вказаною адресою проживає неповнолітній ОСОБА_5.

Заочним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12.10.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано(а.с.18).

Орган опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області, при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, 2008 року народження, надання дозволу на його виїзду за кордон без згоди та супроводу батька, покладаються на розсуд суду, та підтримує свій висновок від 27.03.2018 року № 130.(а.с.145-15), яким не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з мамою в Італії та надання їй дозволу на виїзд з дитиною без згоди батька в період вказаний позивачем.

Колегія суддів, при вирішенні даного спору бере до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № № 712/10623/17 від 13.07.2018 року, в якій вказано наступне.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13)ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Дану правову позицію Верховний Суд висловив при розгляді аналогічної цивільної справи - про надання дозволу на вивіз дитини на один рік до Польщі.

В даному випадку, сторони не заперечували ряд фактів, які на думку колегії суддів, впливають на вирішення даного спору по суті.

Зокрема, сторонами не заперечувалось, що їх син - ОСОБА_5, проживає в м. Хмільник разом з батьком та бабусею, відвідує школу та гуртки, знаходиться на обліку у лікаря з приводу «рецидивуючого обструктивного бронхіту».

Відповідач, раніше надавав згоду на тимчасовий виїзд до Італійської республіки в період з 03.08.2017 року по 30.09.2017 року малолітньому сину ОСОБА_5 у супроводі матері ОСОБА_3(а.с.28). ОСОБА_5 виїжджав до Італії, де перебував біля двох місяців, і йому там сподобалось, і будучи опитаним в суді, висловив своє бажання поїхати ще раз до Італії разом з мамою.

Судами також встановлено, що позивач, перебуваючи в Італії, піклувалась як про свого сина так і про колишнього чоловіка, переказуючи їм кошти та передаючи посилки.

21.11.2016 року ОСОБА_3 отримала офіційний дозвіл на проживання в Італії, що підтверджується посвідкою, офіційно перекладеною та завіреною 20.07.2017 року державним нотаріусом, яке дійсне до 14.11.2021 року.(а.с.27)

Директор місцевої школи в Італії на запит адвоката підтвердив, що неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, матиме змогу здобувати освіту у даному навчальному закладі за наявності відповідної заяви батьків та всіх необхідних щеплень(а.с.39).

19.05.2016 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із гр. Португалії - ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторно) НОМЕР_2 від 21.06.2017 року.(а.с.40)

Позивач разом з своїм новим чоловіком мають у власності нерухомість: згідно договору купівлі-продажу житлового приміщення від 30.11.2017 року, офіційно перекладеного та завіреного державним нотаріусом, відповідно до якого ОСОБА_11 та ОСОБА_3 купили в пана ОСОБА_12 та пані ОСОБА_15 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 139 кв.м., який складається з трьох спалень, вітальні, кухні, двох ванних кімнат, пральні кладової та ін. підсобних приміщень. (а.с.43-44)

ОСОБА_11 є приватним підприємцем та згідно довідки про доходи за 2017 рік отримав дохід в сумі 73260 євро. Всі витрати (комунальні послуги, податки тощо) склали 9224,62 євро. Довідка видана 18.01.2018 року податковим посередником ОСОБА_16, офіційно перекладена та завірена державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори Березовською В.С.(а.с.46)

Згідно звіту про дослідження соціального оточення подружжя ОСОБА_3/ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за № 2-155 встановлено, що подружжя одружилося 19/05/2016 р., живе в котеджі, розташованому по АДРЕСА_2, який купили нещодавно в іпотеку на 25 років, з щомісячною виплатою € 650,00 починаючи з січня цього року, які, завдяки заробітній платі п-на ОСОБА_11, може виплачувати без яких-небудь труднощів. Будинок - аристократичний маєток, світлий, складається з великої вітальні з кухнею, обставлений зі смаком, з французьким вікном-дверима, що виходить в сад, який подружжя приводить до ладу, щоб використовувати його влітку, і щоб там міг гратися син пані (поставлять гойдалки і надувний басейн), спальня/кабінет, якою користуватиметься старший син, коли приїде відвідати матір, 1 спальні з двоспальним ліжком та однієї спальні для сина пані ОСОБА_3, вже повністю обставлений меблями світлого кольору, які дитина вибирала сама (велике ліжко, шафа для одягу, з великою кількістю шухляд та полиць для зберігання іграшок та постільної білизни, письмовий стіл та стілець для навчання та власного простору), уже з численними іграшками, готовими до його прибуття, і 2 великі ванні кімнати з унітазами. Будинок має підвальний поверх, який пані використовує, щоб випрати та посушити одяг, комору і гараж.(а.с.57)

Згідно довідки Хмільницького районного медичного центру «Вториної медико-санітарної допомоги) №57від 02.08.2017 року, ОСОБА_5, 2008 року народження знаходиться на диспансерному обліку та потребує амбулаторного лікування. Діагноз «рецидивуючий обструктивний бронхіт» та існує загроза формування бронхіальної астми. Лікарем рекомендовано гірський чи морський клімат (а.с.35).

ОСОБА_5 відвідував літній табір в період з 04 по 08.08.2017 року при європейському клубі JRC, розташованого в Іспрі та пройшов курс італійської мови. Віддано займався протягом семи індивідуальних занять з італійської мови, під час яких вивчив базові елементи мови, що дозволяє йому розуміти співбесідника, якщо той говорить чітко та повільно.(а.с.37)

Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що в Італії, де мешкає позивач з своїм чоловіком, є всі умови для проживання та навчання дитини, в сім'ї позивача є постійні доходи, сім'я характеризується з позитивної сторони, є можливість навчатись в школі Італії, що безспірно лише розширить кругозір дитини, і саме головне - клімат цієї країни, який сприятливий для здоров'я ОСОБА_5, відповідає тому клімату, про який вказується лікарем в медичній довідці дитини.

Заслухавши думку дитини, яка була вже в Італії і виявила бажання поїхати ще раз до цієї країни з мамою і проживати там, колегія суддів вважає, що проживання та навчання в Італії забезпечить дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також, узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Італії із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Рішенням суду першої інстанції відмовлено в задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю. В цій частині рішення суду не оскаржувалось, а від так, в силу ст. 367 ЦПК України, справа в цій частині в апеляційному порядку не переглядалась.

Доводи апелянта, про те, що тривалий термін, на який просить позивач надати дозвіл на виїзд, не можна вважати тимчасовим виїздом дитини за кордон, і є безпідставними, оскільки чинним законодавством обмежень щодо терміну перебування при разовому виїзді не встановлено. Головним в даному випадку - це початок і кінець терміну конкретного одноразового виїзду, про який зазначає позивач, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Безпідставним є також твердження апелянта про грубе порушення норм ЦПК України, зокрема, суд першої інстанції, після з'ясування обставин у справі та дослідження доказів, безпідставно прийняв заяву позивача про зміну позовних вимог, в зв'язку з чим, позивач фактично змінила предмет позову, що дозволяється зробити лише до закінчення підготовчого засідання. Колегія суддів вважає, що позивач, не змінювала предмету позову, а лише уточнила період, на який просить суд надати дозвіл, зменшивши його, і ця заява лише сприяла вирішенню спору. Позивач фактично вказаною заявою погодилась з відповідачем про великий проміжок часу на який просить надати дозвіл, та необхідність його зменшити.

Інші доводи апеляційної скарги та обставини про які зазначає апелянт (в т.ч. дані, які характеризують відповідача та бабцю тощо), стосуються позовних вимог про визначення місця проживання дитини з мамою, однак, в задоволенні цієї вимоги судом відмовлено, і апеляційним судом справа в цій частині вимог не переглядалась, тому ці доводи апеляційної скарги не мають правового значення для їх перевірки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін як такого, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий: Сало Т.Б.

Судді: Марчук В.С.

Якименко М.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Сало Т.Б.