АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1490/18Головуючий у 1-й інстанції Баранов О.І. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

судді-доповідача Фетісової Т.Л.

суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

секретар Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_3,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01.06.2018 (ухвалене о 14 год. 35 хв. у залі судових засідань Катеринопільського районного суду, повний текст складено 01.06.2018, суддя в суді першої інстанції - Баранов О.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 08.12.2017 звернулася до суду з позовом, яким просила визнати за нею право власності на частку у праві спільної сумісної власності на будинковолодіння по АДРЕСА_3 у розмірі 1 / 2 частини будинковолодіння.

В обґрунтування вказано на те, що з 29.05.1985 по 05.03.1997 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 За час шлюбу подружжям було спільно надбане майно, зокрема, трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 та житловий будинок по АДРЕСА_3. Після розірвання шлюбу 05.03.1997 сторони в судовому порядку провели поділ спільного майна подружжя. Згідно рішення суду від 13.03.2000 ОСОБА_3 залишилася трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 - житловий будинок по АДРЕСА_3. Позивач стверджує, що рішення суду від 13.03.2000 було незаконним, оскільки порушувало права її малолітнього сина ОСОБА_5, але вона не оскаржувала його і погодилася на вказаний вище розподіл майна через психологічний вплив на неї ОСОБА_6, який погрожував завдати собі шкоди, якщо вона не залишить йому будинок.

Також позивач стверджує, що після розірвання шлюбу тривалий час була у дружніх відносинах з ОСОБА_6, підтримувала останнього, який опинився у складних життєвих обставинах, та між ними було досягнуто усної згоди проте, що житловий будинок по АДРЕСА_3 залишатиметься спільною сумісною власністю подружжя в якій позивачу належатиме 1 / 2 частина, що перейде до сина позивача ОСОБА_5 Так ОСОБА_6 не отримував рішення суду, не зареєстрував за собою право власності на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже, такими діями, незважаючи на поділ майна згідно судового рішення, визнав право позивача на 1 / 2 частину житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер Позивач вважає, що складений ОСОБА_6 заповіт, яким він заповів усе належне йому майно відповідачу ОСОБА_4, не стосується 1 / 2 частини житлового будинку, оскільки спадкодавець розпорядився лише тим майном, яке належало йому на праві особистої власності, в той час як спірний будинок є спільною власністю подружжя. Додатково позивач зазначила, що згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.03.2011 за несплату валютного кредиту звернено стягнення на належну їй, єдину квартиру АДРЕСА_2

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01.06.2018 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. При цьому суд виходив з того, що позивач не довела наявності в неї прав на спірне майно - частку в будинковолодінні по АДРЕСА_3.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 27.07.2018 через відділення поштового зв'язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у справі. Скаржник вказує на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві та на те, що позивач та ОСОБА_6 своєю поведінкою засвідчили, що спірне майно є їх спільною сумісною власністю. Крім того, право власності позивача на майно підтверджується рішенням Катеринопільського районного суду від 13.03.2000 та записом БТІ від 06.09.1995 в книзі №7 за №1379 про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на спірне майно. Право власності ОСОБА_6, про яке йдеться в рішення суду від 13.03.2000 не було зареєстровано у встановленому законом порядку, отже воно є недійсним. Одночасно є дійсними права ОСОБА_6 на спірне майно згідно договору купівлі-продажу від 06.9.1995, які були належним чином зареєстровані. У своєму заповіті ОСОБА_6 заповів саме частку у спільному майні, а не весь будинок. Свій заповіт ОСОБА_6 склав у стані безпорадності та повної залежності від відповідача ОСОБА_4 Вказавши про відсутність прав на майно у малолітнього ОСОБА_5 при поділі його батьками спільної власності, судом невірно було застосовано вимоги ст. 77 КпШС України, яка в цьому випадку не підлягає до застосування. Спірне домоволодіння краще могло задовольнити потреби малолітнього ОСОБА_5, ніж квартира, яка відійшла позивачу. Суд не встановив обставин, на які посилалася позивач, а вказав про факт прийняття відповідачем ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_6, що до предмету доказування в цій справі не входить. Суд не врахував визнання позову відповідачем ОСОБА_5 та посилання позивача на положення ст. 392 ЦК України. У рішенні суд вибірково та не повно виклав позицію позивача та відповідача ОСОБА_5

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5 визнав доводи апеляційної скарги не заперечував проти її задоволення. Відповідач ОСОБА_4 відзиву на вказану апеляційну скаргу не надсилав, проте, надав на адресу суду письмову заяву,в якій просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу відхилити.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши пояснення апелянта, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого державним нотаріусом за реєстровим №1904, 06.09.1995 ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_6 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, загальною житловою площею 61,5 кв. м., по АДРЕСА_3, у селищі Катеринопіль Черкаської області (спірне майно). Вказаний житловий будинок зареєстровано у Черкаському БТІ за ОСОБА_6 06.09.1995 за №1379.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 05.03.1997 розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, про що відділом ДРАЦС Катеринопільської РДА Черкаської області складено актовий запис №29.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області у справі №2-194 від 13.03.2000, яке набрало законної сили 24.03.2000, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя. При цьому за спільною згодою, відповідно до запропонованого позивачем порядку поділу з урахуванням проживання з позивачем малолітньої дитини, за ОСОБА_3 визнано право власності на трьохкімнатну квартира АДРЕСА_2, а за ОСОБА_6 - право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3, у селищі Катеринопіль Черкаської області.

Заповітом, складеним 09.08.2016 ОСОБА_6 та посвідченим державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 заповів усе належне йому майно ОСОБА_4

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Звенигородка, Черкаської області.

З відповіді державного нотаріуса від 03.10.2017 №1073/01-16 вбачається, що Катеринопільською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_4 про прийняття спадщини заведено спадкову справу щодо спадкового майна ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. У вказаній спадковій справі 08.11.2016 надійшла заява про прийняття спадщини від ОСОБА_5

Позивач вважає, що вона має право на 1 / 2 частину житлового будинку по АДРЕСА_3, у селищі Катеринопіль Черкаської області, оскільки це майно є спільною сумісною власністю позивача та її колишнього чоловіка ОСОБА_6

Однак з такими доводами позивача апеляційний суд погодитися не може.

Фактично позивач порушує питання про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Так статтею 22 КпШС України, у редакції чинній на момент набуття колишнім чоловіком позивача права власності на спірне майно, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною 1 статті 29 КпШС України встановлено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Крім того, відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, спір з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_6 було вирішено судовим рішенням (рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області у справі №2-194 від 13.03.2000), яке набрало законної сили, та яким за ОСОБА_6 визнано право приватної власності на спірний житловий будинок.

Позивач вказане рішення не оскаржувала та проти вказаного розподілу спільного майна подружжя не заперечувала.

Таким чином, твердження позивача про наявність у неї права на частку в спірному майні є необґрунтованими, адже з моменту набрання законної сили вищевказаним рішенням Катеринопільського районного суду від 13.03.2000 про поділ в натурі спільного майна подружжя таке майно втратило статус спільної власності, оскільки судом було визначено його одноосібних власників (житловий будинок виділено чоловіку, а квартиру - дружині).

У світлі викладеного апеляційні доводи про те, що позивач та ОСОБА_6 своєю поведінкою засвідчили, що спірне майно є їх спільною сумісною власністю на увагу не заслуговують, адже вказаний правовий статус майно втратило після набрання законної сили рішенням суду про поділ спільного майна подружжя, що передбачено положеннями ч.1 ст.29 КпШС України, які були чинним на момент вирішення питання про поділ спільного майна.

Та обставина, що позивач чи її син з дозволу власника майна (спірного будинку) користувався цим домоволодінням, про що вказує скаржник, не є правовою підставою для виникнення права власності на майно у цих осіб.

Також доводи скаржника про те, що право власності ОСОБА_6 на спірний будинок не було зареєстровано у встановленому законом порядку та є в силу цього недійсним, слід оцінити критично.

Так державна реєстрація спірного житлового будинку була проведена у відповідності з чинним, на час укладення договору купівлі-продажу будинку від 06.09.1995, підзаконним нормативним актом - Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.10.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 №56, що скаржником не оспорюється.

Так як рішенням Катеринопільського районного суду від 13.03.2000 про поділ в натурі спільного майна подружжя спірний будинок визначено власністю чоловіка, який вже був зареєстрований як його власник, то необхідності у здійсненні дій по реєстрації права власності на спірне майно не було.

Апеляційний суд враховує, що згідно п.п.1,4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих; реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Відповідно до Постанови ВСУ від 12.09.1991 №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов, зокрема, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Оскільки право власності колишнього чоловіка позивача на момент його виникнення було зареєстровано у встановленому чинним на той час порядку вести мову про необхідність його реєстрації, як умову дійсності права, підстав не має.

Не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що у своєму заповіті ОСОБА_6 заповів саме частку у спільному майні, а не весь будинок, оскільки вони суперечать змісту заповіту.

Також апеляційні доводи про те, що свій заповіт ОСОБА_6 склав у стані безпорадності та повної залежності від відповідача ОСОБА_4 є необґрунтованими, так як скаржником не надано доказів у їх підтвердження та це не є предметом доказування у даній цивільній справі.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Слід відхилити апеляційні доводи про те, що суд не врахував інтереси сина позивача ОСОБА_5, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.29 КпШС України при поділі спільного майна подружжя інтереси дітей були враховані. Крім того, при поділ спільного майна подружжя відповідний розподіл було запропоновано позивачем - скаржником у цій справі.

Не можна погодитися з доводами скаржника про те, що суд не встановив обставин, на які посилалася позивач, а вказав про факт прийняття відповідачем ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_6, що до предмету доказування в цій справі не входить, оскільки поточним власником спірного майна є спадкоємець колишнього чоловіка позивача, отже визнання за позивачем права власності на його майно безсумнівно вплине на права цієї особи. Крім того, вирішуючи спір про право власності на майно суд має встановити його власника та правові підстави виникнення у нього права власності.

Суд першої інстанції належним чином врахував усі доводи позивача, представлені в цій справі.

Більш того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване апелянтом рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з викладеного, не можна погодитися і з доводами про те, що у рішенні суд вибірково та не повно виклав позицію позивача та відповідача ОСОБА_5, оскільки положеннями ч.3 ст.265 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду стисло викладаються доводи учасників справи.

Та обставина, що суд не врахував визнання позову відповідачем ОСОБА_5, про помилковість рішення у цій справі не свідчить, оскільки відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд його не приймає до уваги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01.06.2018 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України слід віднести на рахунок державного бюджету, так як згідно вимог п.10 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» скаржника звільнено від сплати судового збору як особу, постраждалу від аварії на ЧАЕС І категорії.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01.06.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права на частку у праві спільної сумісної власності подружжя - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді віднести на рахунок державного бюджету.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 30 серпня 2018.

Суддя-доповідач

Судді