Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 754/15020/15-ц

провадження № 61-22283св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Галась І. А. від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченко М. М., Рубан С. М., від 22 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладений договір приєднання, умови якого визначені Умовами та Правилами надання банківських послуг. В рамках укладеного договору позивачу була видана платіжна картка та відкрито поточний рахунок. 30 травня 2015 року з платіжної картки без його відома були списані кошти на загальну суму 11 751,90 грн. Після отримання смс-повідомлення про списання коштів позивач негайно звернувся до банку з повідомленням про блокування картки, а також із заявою про незгоду з транзакцією і проханням повернути кошти. Листом від 22 липня 2015 року банк повідомив, що списання коштів з картки відбулось через порушення позивачем Умов та Правил надання банківських послуг, а саме повідомлення третім особам номеру картки, СVV2-коду, терміну її дії та інших персональних даних власника картки.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 13 373,66 грн, що складається з суми відновлення залишку коштів у розмірі 11 751,90 грн та 1 621,76 грн пені.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 січня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 13 373,66 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що банк перерахував без відома позивача належні йому грошові кошти, при тому, що позивач того ж дня звернувся до відповідача із заявою про блокування цих платежів, оскільки він їх не проводив та просив повернути грошові кошти на рахунок, проте банк не виконав відповідну вимогу позивача.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення коштів, які без відома позивача були списані з його карткового рахунку через мережу Інтернет. При цьому судом зазначено, що відповідач не довів, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному користуванню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Суди не врахували, що про втрату картки № НОМЕР_1 ОСОБА_4 банк не повідомляв і матеріали справи доказів цього не містять, проте саме у зв'язку з втратою картки № НОМЕР_1 останній 02 червня 2015 року звернувся до банку із вищевказаною заявою та отримав іншу картку - № НОМЕР_2.

ОСОБА_4 у позовній заяві зазначав, що звертався до банку з вимогою заблокувати картку та при цьому доказів її наявності він суду не надав, також не зазначив, коли йому стало відомо про ці платежі і коли він звернувся до банку з вимогою про блокування картки (у позові відсутній номер картки, строк її дії, тощо).

Згідно з відповіді банку від 22 липня 2015 року проведення оспорюваних невизнаних ОСОБА_4 операцій відбулося після введення на платіжній сторінці Інтернет номеру картки, терміну її дії та спеціального тризначного коду безпеки платежів через Інтернет - CVV.

Судами не враховано, що в розумінні пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» списання коштів з належного ОСОБА_4 рахунку № НОМЕР_1, що відбулося 30 травня 2015 pоку, не можуть вважатися неналежними переказами, а тому умова пункту 8 Положення про негайне відновлення банком залишку коштів на рахунку користувача, задоволенню не підлягає.

Крім того, платежі у Інтернет за карткою № НОМЕР_1 здійснювалися раніше, зокрема: 21 жовтня, 21 листопада, 21 грудня 2014 року та 12 лютого і 21 січня 2015 pоку, які ОСОБА_4 спірними не визнавалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення касаційного провадження.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, судами установлено, що між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання банківських послуг від 17 січня 2012 року, що підтверджується анкетами-заявами про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 17 січня 2012 року та від 02 червня 2015 року (а. с. 65, 66).

За цим договором ОСОБА_4 отримав платіжну картку.

30 травня 2015 року з платіжної картки, через мережу Інтернет без відома позивача, були списані кошти на загальну суму 11 751,90 грн, про що позивачу надійшло СМС - повідомлення на мобільний телефон 31 травня 2015 року. Дана обставина підтверджується випискою по особовому рахунку.

Позивач повідомив банк про несанкціоновану транзакцію.

19 червня 2015 року позивач звернувся до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою, в якій зазначив про несанкціоноване списання грошей у сумі 11 751,90 грн, про свою незгоду з транзакцією і просив повернути йому зазначені кошти.

Згідно з листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22 липня 2015 року банк повідомив позивача про те, що проведена перевірка показала, що списання коштів відбулося особою, яка фактично використовувала в мережі Інтернет платіжну картку позивача та мала інформацію про номер картки, CVV2-код, термін дії картки та інших персональних даних позивача, які останній не мав права повідомляти третім особам.

Згідно з відповіддю слідчого СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бондарчук-Саввон Н.С., відомості, які внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування: 30 травня 2015 року, близько 23 год. 46 хв., невідома слідству особа, з картки «ПриватБанк», яка належить ОСОБА_4, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у розмірі 11 751,90 грн, чим завдано власнику карти майнової шкоди у зазначеному розмірі.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев'яносто календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до положень пункту 2.1.1.9.5 Умов та Правил власник картки зобов'язується не повідомляти ПІН-код, постійний пароль, одноразові паролі та контрольну інформацію, не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідні заходи з метою запобігання втрати, пошкодження, крадіжки картки.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.23. Умов та правил надання банківських послуг клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Відповідно до частини третьої статі 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Установивши, що відсутні обставини, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, при цьому про списання коштів з його рахунку позивач невідкладно повідомив відповідача та просив заблокувати його, проте банк не перевірив обставин наведених у заяві, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що безпідставно списані банком із рахунку позивача грошові кошти у розмірі 11 751,90 грн підлягають поверненню.

Крім того, суди правильно врахували повідомлення відповідача про цей факт та наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами відповідача.

Також суди дійшли правильного висновку про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача передбачену пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» пеню у розмірі 1 621,76 грн (11 751,90 грн х 0,01% х 138 днів).

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 28 квітня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта