Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/31795/16-ц

провадження № 61-6073св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року в складі судді Волошина В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), третя особа - ОСОБА_5, про припинення зобов'язання за договором поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 28 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 166 000 доларів США. Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені договором поруки, укладеним 28 лютого 2008 року між банком та позивачем. ОСОБА_4 вказував, що договір поруки є припиненим на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки позичальник припинив виконувати зобов'язання за кредитним договором з січня 2009 року, тому наступив строк виконання основного зобов'язання. Отже договір поруки припинив свою дію у липні 2009 року.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила визнати договір поруки від 29 лютого 2008 року, укладений між ним та ВАТ «КБ «Надра», таким, що припинив свою дію.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року (в складі судді Осаулова А. А.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б могли бути підставами для припинення поруки ОСОБА_4, до суду не подано.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діяв представник ОСОБА_6, на заочне рішення суду першої інстанції визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не усунуто недоліки апеляційної скарги, які визначені ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року, тому наявні правові підстави для її повернення.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що повернення апеляційної скарги було здійснено без належних на те правових підстав. Оплата судового збору проводилась через систему «Приват-24», яке не дає можливості роздрукувати квитанцію, а формується електронний платіжний документ. ВУ графі призначення платежу вказано, що платник представник позивача ОСОБА_6

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що, не погоджуючись з ухваленим заочним рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху, оскільки не сплачено судовий збір за її подання.

Ухвала апеляційного суду була направлена рекомендованою кореспонденцією на адресу позивача та її представника, яка зазначена в апеляційній скарзі.

Копію ухвали апеляційного суду представник позивача - ОСОБА_6 отримав 06 червня 2017 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представником позивачем подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано копію платіжного доручення від 18 квітня 2017 року на суму 705 грн, проте вказаний документ не визнано судом належним та допустимим доказом сплати судового збору з огляду на наступне.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Скаржником та її представником не подано квитанцію або інший документ про сплату судового збору, який оформлено відповідно до вимог вищезазначеної інструкції.

Долучене до апеляційної скарги платіжне доручення від 18 квітня 2017 року на підтвердження здійснення платежу на суму 705 грн за призначенням судовий збір апеляційним судом визнано неналежним доказом сплати судового збору з тих підстав, зокрема, що платіжний документ не містить відомостей про те, за яку саме скаргу сплачується судовий збір. За даними банківських виписок зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України також не підтвердилось.

На виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху представник позивача повторно подав копію платіжного доручення від 18 квітня 2017 року на суму 705 грн за призначенням судовий збір, яке вже визнано судом апеляційної інстанції неналежним доказом сплати судового збору.

Таким чином, подана представником позивача заява про усунення недоліків без підтвердження сплати судового збору не свідчить про виконання вимог закону, визначених в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 121 ЦПК України в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина друга статті 121 ЦПК України в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги).

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, необхідно визнати неподаною та повернути, оскільки скаржником не подано належних та допустимих доказів сплати судового збору, а за даними банківських виписок зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України також не підтвердилось.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк