Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 334/2517/16-ц

провадження № 61-29056св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2016 року, у складі судді Добрєва М. В., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2017 року, у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кочеткової І. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5.) про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позов обґрунтовано тим, що в рахунок виконання договору-замовлення № 267 від 26 вересня 2013 року на виготовлення меблів для кухні за індивідуальним замовленням, ОСОБА_4 передала ФОП ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 25 000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року, яке набрало законної сили, вказаний договір визнано неукладеним, оскільки сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а також встановлено факт отримання відповідачем від позивача зазначеної грошової суми.

Посилаючись на безпідставність набутих ФОП ОСОБА_5 коштів у розмірі 25 000 грн, позивач звернулась до суду з вимогою їх стягнення з нього.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 25 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що безпідставність отримання відповідачем грошової суми підтверджується встановленим у судовому рішенні, що набрало законної сили, фактом того, що договір-замовлення на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням не є укладеним, а також факту одержання ФОП ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 25 000 грн.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ФОП ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, виходячи із встановленого судовим рішенням факту неукладення договору-замовлення, залишили поза увагою ту обставину, що правочин, який виник між сторонами та був спрямований на виготовлення та встановлення меблів на платній основі, неукладеним або недійсним визнано не було, а тому він є дійсним.

Відповідач вказує, що єдиною причиною невиконання ФОП ОСОБА_5 у повному обсязі своїх зобов'язань за чинним правочином є саме вина позивача, у зв'язку із висуненням нею вимоги про повернення сплачених нею грошових коштів. Зазначеним обґрунтовує безпідставність стягнення з нього грошових коштів, за належного виконання ним обов'язку по діючому правочину.

Позивач не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направила.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ФОП ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Установлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_5 про розірвання договору та стягнення суми збитків та пені за неналежне виконання зобов'язань за договором-замовленням № 267 від 26 квітня 2012 року.

Ухвалюючи дане рішення, суд дійшов висновку, що вказаний договір не є укладеним, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди з усіх його істотних умов. Зазначеним рішенням також встановлено факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 25 000 грн, що також не заперечується і самим відповідачем.

Вказане судове рішення набрало законної сили 20 липня 2015 року, а тому, з урахуванням положень частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент здійснення відповідної процесуальної дії), встановлені у ньому обставини доказування не потребують.

Таким чином, виходячи з установленої судом обставини відсутності укладеного між сторонами договору, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про безпідставність отриманої ФОП ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошової суми, яку відповідач зобов'язаний повернути позивачу.

Доводи касаційної скарги щодо існуючого між сторонами дійсного правочину, який у встановленому порядку неукладеним не визнавався, є необґрунтованими, оскільки не узгоджуються із правовою природою договору.

Посилання заявника на те, що місцевим судом не було розглянуто поданий ним зустрічний позов, аналогічні доводам апеляційної скарги, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська