Справа № 757/4041/18 Головуючий в суді І інстанції БортницькаВ.В.
Провадження № 22ц-824/3772/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, та у вересні 2018 року звернувся із заявою, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_3, що будуть виявлені державним або приватним виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову, у межах суми у розмірі 483 933, 94 грн., а також на його грошові кошти, які зберігаються у будь-яких банківських або фінансових установах, що також будуть виявлені державним або приватним виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову, у межах суми у розмірі 483 933, 94 грн., мотивуючи заяву тим, що невжиття цих заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду та порушити його права.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року заяву задоволено, накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3, в межах суми заявлених позовних вимог, а саме 483 933, 94 грн. та на його грошові кошти, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем у банківських або фінансових установах, в межах суми заявлених позовних вимог, а саме 483 933, 94 грн.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що заява позивача про забезпечення позову не містить належних і допустимих обґрунтувань щодо необхідності застосування таких заходів забезпечення позову та, що місцевим судом не було належним чином мотивовано своїх висновків щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник майновий спір і є можливість відчуження зазначеного позивачем майна, що створить реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Разом з тим, п. 4 ст. 150 ЦПК України визначено випадки, у яких забезпечення позову не допускається, зокрема накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю тощо.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Відповідно до п. 3 вказаної Постанови, позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Главами 12, 13 розділу ІІІ ЦК України визначено поняття об'єктів цивільних прав, зокрема речей та майна.

Відповідно до ст. ст. 177, 190 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Отже, цивільне законодавство визначає поняття «гроші» як складову частину поняття «майна».

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду, оскільки між сторонами виник майновий спір і потреба в застосуванні заходів забезпечення позову у даній справі не відпала, її розгляд по суті не закінчився.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого суду щодо одночасного накладення арешту і на майно відповідача у межах суми заявлених позовних вимог, а саме 483 933, 94 грн. і на грошові кошти відповідача, що будуть виявлені державним або приватним виконавцем у банківських або фінансових установах, в межах суми заявлених позовних вимог, а саме 483 933, 94 грн., оскільки, з урахуванням того, що грошові кошти належать до майна як об'єкта цивільних прав, то одночасне застосування місцевим судом двох зазначених заходів, призведе до не співмірності вжитих заходів із вимогами та видом забезпечення, а саме - накладенням арешту на майно відповідача у подвійному розмірі (арешт майна на 483 933, 94 грн. + арешт грошових коштів на 483 933, 94 грн. складає всього-967 867,88 грн.), що суперечить положенням ст. ст. 149-150 ЦПК України, оскільки позивачем ОСОБА_4 заявлено позовні вимоги на суму 483 933, 94 грн. При цьому, в порушення вимог закону, накладення арешту на грошові кошти відповідача судом першої інстанції не мотивовано взагалі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта частково заслуговують на увагу, тому ухвалу суду першої інстанції від 14 вересня 2018 року у частині накладення арешту на грошові кошти необхідно скасувати та постановити у цій частині нову ухвалу про відмову у задоволенні цих вимог заявника, а в іншій частині оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року у частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_3 - скасувати та постановити у цій частині нову ухвалу про відмову у задоволенні цих вимог заявника.

У іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: