Справа №621/2819/18
Рішення

Іменем України

18 грудня 2018 року м. Зміїв

головуючого судді - Шахової В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Міненко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Зміїв цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Зміївське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Харківської області, про відшкодування майнової шкоди,

в с т а н о в и в :

12.10.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Зміївське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Харківської області, про відшкодування майнової шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала на посаді судді Зміївського районного суду Харківської області. Наказом голови Зміївського районного суду Харківської області від 22.09.2016 року № 02-03/35 позивач була відрахована зі штату суду у зв'язку з поданням заяви про відставку. З 22.09.2016 року ОСОБА_2 перебуває на обліку у Зміївському об'єднаному Управлінні Пенсійного фонду України Харківської області як суддя у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Проте, з суми вказаного довічного грошового утримання позивача незаконно було утримано суми податку на доходи фізичних осіб та військовий збір. У зв'язку із тим, що Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року визнано положення абз. 1 п. п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового Кодексу України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає ч. 1 ст. 126 Конституції України, тобто неконституційними, вважає, що має право на відшкодування шкоди у розмірі здійснених утримань за спірний період в сумі 30608 грн. 82 коп.

Ухвалою суду від 17.10.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву, та всі докази. Третій особі запропоновано надати пояснення щодо позову, а в разі надсилання відповідачем відзиву, пояснень на відзив.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Заяв із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

Позивач ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала та просила його задовольнити. На фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала.

20.11.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просить відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на наступне.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Норми частини третьої статті 152 Конституції України, не є нормами прямої дії і мають відсилочний характер, що передбачає наявність законодавчо врегульованого порядку та механізму, який би регулював відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Таким чином, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який станом на сьогоднішній день не прийнятий, а до прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України на підставі загальних правил здійснюватись не може.

Станом на сьогодні механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким законом не врегульований, а позивач просить суд зобов'язати відповідача діяти всупереч чинному законодавству.

Також позивач помилково керується загальними нормами цивільного законодавства.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Визнання положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" та положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України неконституційним не є порушенням цивільного права позивача.

За приписами ст. 1166 ЦК України загальними правовими підставами відповідальності за завдану майнову шкоду є наявність складу цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: протиправна поведінка (дії чи бездіяльність) особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода), причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою та вина особи, яка заподіяла шкоду. Наявність всіх чотирьох складових правопорушення є необхідною вимогою для притягнення до відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 1175 Цивільного кодексу України, на застосуванні якої у вирішенні даного спору наполягає позивач, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Зазначена стаття закріплює особливості відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями органу державної влади та органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, тому вона є спеціальною щодо норм ст. 1166 ЦК України.

Особливістю таких деліктних зобов'язань є суб'єктний склад заподіювачів шкоди - органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові і службові особи - та можливість відшкодування завданої шкоди незалежно від вини зазначених органів, яка у таких випадках презюмується.

Таким чином, для застосування відповідальності за завдану майнову шкоду фізичній чи юридичній особі за приписами ст. 1175 ЦК України доведення потребують такі необхідні елементи наявності складу правопорушення як протиправна поведінка особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода) та причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою.

Стаття 1175 Цивільного кодексу України є ще однією нормою, в якій реалізуються положення статті 56 Конституції України. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст.1173 Цивільного кодексу України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови: а) завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акту; б) визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування. Визнання незаконним та скасування нормативно-правового акту органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування здійснюється у судовому порядку в різі, якщо такий нормативно-правовий акт суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У разі, коли закони чи інші норматив но-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв'язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Застосування норм Цивільного кодексу України в даній справі є некоректним, оскільки існує норма Конституції України, яка чітко передбачає відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Чинне на сьогодні законодавство передбачає можливість реалізації норми Конституції України про відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, за рахунок Державного бюджету лише у встановленому законом порядку.

Казначейством України не здійснювалось будь-яких дій щодо позивача. Висновок позивача, що діями відповідача та третьої особи було порушено конкретне право позивача на майно є безпідставним та необґрунтованим.

Представником відповідача також зазначено, що відшкодувати шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, за рахунок Державного бюджету неможливо.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування вищенаведеного виду шкоди.

Право на відшкодування шкоди за рахунок державного бюджету можна буде реалізувати лише при нормативному врегулюванні цього питання.

Із вказаних підстав представник відповідача просить відмовити в повному обсязі ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Від представника третьої особи пояснень стосовно заявленого позову та відзиву на позовну заяву не надходило.

У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ч. 2.ст. 5 ЦПК)

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ч.3ст.82 ЦПК).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно із ч. 3 ст. 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Статтею 22 ЦК України гарантовано право особі на відшкодування збитків завданих у результаті порушення її цивільного права. Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року.

Згідно ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Під невідповідністю нормативно-правового акту актам вищої юридичної сили слід розуміти суперечність між нормами оскаржуваного нормативно-правового акту та нормами встановленими актами вищої юридичної сили.

Так, Рішенням Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць),встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнане неконституційним та втрачає свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Тобто, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним та втрачає свою силу з 27 лютого 2018 року на майбутнє.

Отже, до прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України підлягали застосуванню, а з 27 лютого 2018 року вказані положення застосуватись для умов оподаткування довічної грошової допомоги судді у відставці не можуть.

Між тим, невідповідність приписів Закону Конституції України як такого, може свідчити про порушення прав та інтересів особи на отримання очікуваного прибутку.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Після запровадження у законодавстві України з 1 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов'язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов'язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу.

Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов'язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12).

Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов'язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

Так, 22 вересня 2016 року ОСОБА_2 відрахована зі штату Зміївського районного суду Харківської області з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України. Зазначене підтверджується копією наказу №02-03/35 Зміївського районного суду Харківської області від 22.09.2018 року та копією трудової книжки. (а.с. 5 - 7)

З 23 вересня 2016 року, ОСОБА_2, як суддя у відставці, перебуває на обліку в Зміївському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, призначене відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». (а.с. 10)

За період з вересня місяця 2016 року по лютий місяць 2018 року включно, розмір утриманого податку ПДФО становить 28254 грн. 30 коп., розмір утриманого військового збору становить 2354 грн. 52 грн., що в загальному розмірі складає 30608 грн. 82 коп. Зазначене підтверджується копією довідки Зміївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області виданої ОСОБА_2 (а.с. 9)

Із листа Зміївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №8955-02/50 від 04.10.208 року вбачається, що позивач перебуваєте на обліку в Зміївському об'єднаному УПФУ Харківської області та отримуєте з 23.09.2016 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, призначене відповідно до Закону України „Про судоустрій і статус суддів ". Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон №1166-УІІ) Податковий кодекс України доповнений новим підпунктом 164.2.19 такого змісту: « 164.2.19. суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати», тобто зазначені доходи включені до бази оподаткування. Положення цього підпункту не застосовується до пенсій, призначених учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до Прикінцевих положень Закону 1166-УІІ указані зміни набрали чинності з 1 липня 2014 року. Оподаткуванню підлягає розмір пенсії за кожний звітний місяць окремо, із врахуванням всіх надбавок, доплат, підвищень, індексацій та без врахування частини пенсії, що виплачується відповідно до частини першої статті 46 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

На виконання положень Закону України від 27.03.2014 р. № 1166-VII „Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" та у зв'язку із набранням чинності з 01.07.2014 року змін до Податкового кодексу України, Пенсійний фонд України проводить оподаткування пенсій. З 01.07.2014 року органи Пенсійного фонду України набули статус податкового агенту. З 1 січня 2016 року набрав чинності Закон України „Про внесення змін до податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" від 24.12.2015 р. № 909. Відповідно до Закону України від від 06.12.2016 р. № 909 - продовжено справляння податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсій або щомісячного довічного грошового утримання. Відповідно до ст. 167.4 Податкового кодексу України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування , визначеної у підпункті 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 кодексу. До об'єкту оподаткування, яким є частина суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, що перевищує у 2016 році суму 4134, 00 грн., застосовується ставка податку 15 відсотків, військового збору - 1,5 відсотки. Базою оподаткування є розмір, що перевищує 10740,00 грн. на місяць. Законом №1411, який набрав чинності з 01.07.2016 р., внесено зміни до пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 та п. 167.4 ст. 167 Податкового кодексу щодо оподаткування пенсій. Ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18% бази оподаткування щодо перевищення суми пенсії (включаючи суму її індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання. Базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб з 01.07.2016 р. є суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує 10740 грн. (десять розмірів мінімальної заробітної плати, визначеної станом на 01.01.2016 р.). З 1 січня 2017 року набрав чинності Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 р. № 1774. Відповідно до Закону України від 06.12.2016 р. № 1774 - податок на доходи фізичних осіб та військовий збір справляється з щомісячного довічного грошового утримання, якщо його розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність ( у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення. Базою оподаткування є розмір, що перевищує 12470,00 грн. на місяць. Ставка податку на доходи фізичних осіб - 18%, військового збору- 1,5% бази оподаткування. З 01.10.2017 р. базою оподаткування є розмір, що перевищує 13730,00 грн. на місяць. Довічне грошове утримання призначене і виплачуться відповідно до норм чинного законодавства. Правові підстави для повернення утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01 жовтня 2016 р. по лютий 2018 року відсутні. (а.с. 10 - 11)

Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни.

Норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після 27.02.2018 року, зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат, що підтверджено судовим розглядом.

Діями відповідача, третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п.п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявленого позову в повному обсязі та необхідність його задоволення.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, ст. ст. 11, 12, 15, 16, 22, 1175 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10 - 13, 76-83, 89, 247, 258, 259, 263-265, ч. 4 ст. 268, ст. ст. 273 - 275, 278, 279, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Зміївське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Харківської області, про відшкодування майнової шкоди - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 30608 (тридцять тисяч шістсот вісім) грн. 82 коп.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене та підписано 18.12.2018 року.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1

Відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, , адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, № 6.

Третя особа - Зміївське об'єднане Управління пенсійного фонду України Харківської області, , адреса місцезнаходження: 63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Гагаріна, № 15.

Головуючий суддя: В.В. Шахова