Справа № 500/5215/18
Провадження № 2/500/2895/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Присакар О.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Сирбу Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїла в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон,-

ВСТАНОВИВ:

07.08.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про надання їй дозволу на багатократні, тимчасові виїзди з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без нотаріально посвідченої згоди та без супроводу батька дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до країн Євросоюзу, Туреччини, Ізраїлю, Єгипту та країн колишнього СНД, до досягнення дітьми повноліття, мотивуючи тим, що неможливість отримати дозвіл на виїзд дітей від батька позбавляє їх можливості здійснити свою мрію та удосконалити набуті навички, покращити здоров'я.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала.

Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що позбавлений можливості за необхідності надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон, з огляду на те, що сам часто виїздить за межі України. Вказані обставини не відповідають інтересам дітей.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

На підставі письмових заяв усіх сторін по справі суд ухвалює рішення за відсутності сторін про задоволення позову за наявності законних підстав, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3, ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №500/2908/15-ц, шлюб між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, розірвано.

Від шлюбу сторони по справі мають спільних дітей:

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданим 16.03.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області;

- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4, виданим повторно 09.08.2018 року Ізмаїльським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 272 ЦК України передбачено, що фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах малолітніх, неповнолітніх їхні права здійснюють батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно п.4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення нотаріально посвідченої копії або оригіналу рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно наданих документів вбачається, що позивачка має складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за межі України для тимчасового перебування, а також для недопущення порушення прав дітей та можливості їх належного фізичного, духовного й морального розвитку, що підтверджено письмовими поясненнями позивача та відповідача.

При вищевказаних обставинах, суд, аналізуючи надані докази, керується вимогами Декларації з прав дитини, прийнятою 20 листопада 1959 року Генеральною Асамблеєю ООН, та Конвенції про права дитини, прийнятою 20 листопада 1989 року Генеральною Асамблеєю ООН, та першочергову увагу приділяє найкращому забезпеченню інтересів неповнолітньої дитини згідно до ст.3 Конвенції. Тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7, 141,153, 157, 161 СК України, п.4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 ст.ст.272,313 ЦК України, ст.ст.11-13,76-81,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_2) про надання дозволу на виїзд дітей за кордон - задовольнити.

Надати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на багатократні, тимчасові виїзди з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без нотаріально посвідченої згоди та без супроводу батька дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до країн Євросоюзу, Туреччини, Ізраїлю, Єгипту та країн колишнього СНД, до досягнення дітьми повноліття.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через суд першої інстанції, з урахуванням положень п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 29 серпня 2018 року.

Суддя: О.Я.Присакар