КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________
Справа № 362/1057/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3894/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2018 року (суддя Кравченко Л.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Глевахівського селищного голови ОСОБА_3, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди,

встановила:

у березні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену Глевахівським селищним головою ОСОБА_3 під час проведення сесії Глевахівської селищної ради 26 січня 2018р., що він є шахраєм, спростування вказаної інформації у спосіб її поширення та стягнення з Глевахівської селищної ради моральної шкоди у розмірі 50 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 2 січня 2003р. працює спеціалістом-землевпорядником Глевахівської селищної ради, відповідач неодноразово незаконно звільняв його з роботи, що підтверджено судовими рішення про його поновлення на роботі.

Позивач стверджував, що йому стало відомо, що 26 січня 2018р. під час проведення засідання сесії Глевахівської селищної ради в присутності депутатів та інших запрошених осіб Глевахівським селищним головою ОСОБА_3 його названо декілька раз шахраєм, чим поширено недостовірну, негативну інформацію стосовно нього, що підтверджується відеозаписом засідання, наданим керівництвом друкованого засобу масової інформації «Право на захист Васильківщини».

Позивач зазначав, що поширення відповідачем недостовірної інформації завдало йому душевних страждань, тому він просить відшкодувати моральну шкоду, розмір якої визначає у 50 000грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2018 року позов задоволено, визнано недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_2 інформацію, поширену Глевахівським селищним головою ОСОБА_3 під час проведення сесії Глевахівської

селищної ради 26 січня 2018р., наступного змісту: «Ви всі знаєте, хто такий ОСОБА_2. Це шахрай… шахрай… шахрай». Зобов'язано Глевахівського селищного голову ОСОБА_3 спростувати вказану інформацію у спосіб її поширення. Стягнуто з Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 50 000грн та 2 467грн судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не врахував клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням Глевахівського селищного голови ОСОБА_3 у відпустці у період з 23 липня 2018р. по 21 серпня 2018р. та направив судову повістку про виклик у судове засідання у зазначений період за місцем його роботи.

Також відповідач вважає, що судом неправомірно було відмовлено у допиті свідків та приєднанні до матеріалів справи скарг громадян на дії позивача, чим порушено право на захист та рівність учасників процесу.

Крім того, відповідач стверджує, що голова селищної ради висловив оціночне судження стосовно позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, вважаючи її доводи необґрунтованими та безпідставними.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Глевахівської селищної ради та ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що позивач з 2 січня 2003 року займає посаду спеціаліста-землевпорядника Глевахівської селищної ради, є державним службовцем.

26 січня 2018 року під час засідання Глевахівської селищної ради на запитання присутньої на засідання особи стосовно звільнення ОСОБА_2 з роботи та його поновлення на роботі за рішенням суду, голова селищної ради ОСОБА_3 назвав ОСОБА_2 шахраєм.

Вказані обставини не заперечувалися відповідачами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний вислів є фактичним твердженням, належними доказами не підтверджений, зачіпає честь, гідність та ділову репутацію позивача, а відтак підлягає спростуванню, з відшкодуванням завданої позивачу моральної шкоди.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності.

Разом з цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (частина 1 статті 34 Конституції України).

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (частина 2 статті 34 Конституції України).

Статтею 34 Конституції України передбачено, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або

громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України).

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми утрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

У п. 19 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантованих пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Також суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею10 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Яновський проти Польщі» від 21 січня 1999 року суд зазначив, що державні службовці, які виступають в своїй офіційній якості, повинні бути готові витримувати більше критики, ніж приватні особи.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Враховуючи вищенаведені норми права, практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що позивач, як державний службовець, повинен бути готовим витримувати більше критики, ніж приватні особи, та більш холоднокровно ставиться до неї.

З обставин справи та змісту оспорюваної інформації вбачається, що спірна інформація є переконанням відповідача ОСОБА_3, його оцінкою дій позивача та його критикою, а отже не є фактичним твердженням, тому не може бути предметом судового захисту у розумінні ст. 277 ЦК України.

На вказані обставини та норми права не звернув увагу суд першої інстанції, не врахував суд і практику Європейського суду з прав людини та посаду, яку займає позивач, та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, які задоволенню не підлягають, а відтак не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при розгляді справи у відсутність відповідачів, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що відповідачі про день та час судового засідання 23 серпня 2018 року були повідомлені належним чином (с.с.78), відповідач ОСОБА_3 перебував у відпустці до 21 серпня 2018р. (с.с.74), причини неявки відповідачів повідомлені суду не були, неявка відповідачів у судове засідання була повторною, а тому відповідно до положень ст. 223 ЦПК України суд мав законні підстави для розгляду справи у відсутність відповідачів.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не врахував обставин справи та норми міжнародного права, неправильно застосував норми матеріального права України, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам та фактичним обставинам справи, тому колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, тому з позивача на користь Глевахівської селищної ради підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Глевахівського селищного голови ОСОБА_3, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який проживає у АДРЕСА_1, на користь Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 04359146, яка знаходиться у Київській області, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Вокзальна, 26, судові витрати у сумі 3 700грн 50коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк