Постанова

Іменем України

14 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 591/3196/16-ц

провадження № 61-44463 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), суддів: Лесько А. О. та Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє через представника ОСОБА_5 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року постанову Апеляційного суду Сумської області від 21 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Собини О. І. та Хвостика С.Г. (суддя-доповідач)

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що їй та її сину - ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1. З метою придбання нового житла, 08 грудня 2001 року вони, на підставі відповідного договору купівлі-продажу, продали зазначену квартиру та цього ж дня за спільні кошти придбали житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_6, який помер у лютому 2016 року. На підставі наведеного позивачка звернулася до суду з цим позовом, в якому просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2, оскільки інші спадкоємці заперечують її право власності на ? частини вказаного майна.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Сумська міська рада, Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, ОСОБА_4, про визнання права власності у порядку спадкування.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_6, тому 21 квітня 2016 року вона в установленому законом порядку, як спадкоємець першої черги, подала до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу заяву про прийняття спадщини, однак у зв'язку із пред'явленням ОСОБА_2 позову про визнання права власності на ? частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2, які фактично складають спадкове майно, вона позбавлена можливості оформити права на спадщину у позасудовому порядку.

На підставі вказаного, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2016 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Сумська міська рада, Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, ОСОБА_4, про визнання права власності у порядку спадкування прийнято до спільного розгляду.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 і зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до змісту договорів купівлі-продажу жилого будинку і земельної ділянки, укладених 08 грудня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, житловий будинок і земельна ділянка по АДРЕСА_2 належали на праві особистої приватної власності ОСОБА_6, тому підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 немає, оскільки вони суперечать змісту вказаних правочинів. Суд також відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, оскільки вона не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, у нотаріуса в установленому законом порядку.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 24/100 частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 238,80 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, та по 262,68 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржувалося й не переглядалося.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє через представника ОСОБА_5 та касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 21 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір.

Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

Щодо посилань ОСОБА_3 в зустрічній позовній заяві про наявність спору між спадкоємцями першої черги, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом у позасудовому порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те що, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині вирішення зустрічного позову, неповно з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому в зазначеній частині судове рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3

Приймаючи постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна, оскільки спірне майно було придбане для проживання позивача ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_6, які спільно сплачували борг за будинок та земельну ділянку, облаштовували майно та робили ремонти не спростовують висновків місцевого суду і не можуть бути підставою для задоволення її позову.

20 вересня 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ці судові рішення та просила скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 21 серпня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення її позову повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, показів свідків про те, що спірне нерухоме майно було придбано нею та ОСОБА_6 за спільні кошти, які вони отримали від продажу квартири, яка перебувала у їх спільній сумісній власності та кошти - отримані у позику, яку фактично віддавала вона, оскільки ОСОБА_6 до 2000 року навчався, та не працював, що вказує на відсутність у нього можливості самостійно придбати майно, без її матеріального допомоги.

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 до Верховного Суду не надходили.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що судове рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом установлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1, яку вони на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2001 року продали ОСОБА_9 за 19 597,00 грн.

Цього ж дня, 08 грудня 2001 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 було укладено договори купівлі-продажу, за умовами яких останній придбав житловий будинок по АДРЕСА_2 за 36 814,00 грн та земельну ділянку площею 0,07 га за цією ж адресою за 3 919,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Відповідно до спадкової справи, після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу звернулися: мати - ОСОБА_2, дочка - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка посилалась на те, що спільно проживала з ОСОБА_6 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Враховуючи те, що спірне майно було придбано 08 грудня 2001 року, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення КпШС України, ЦК Української РСР та Закон України «Про власність».

Відповідно до статті 79 КпШС України у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР.

Частиною 1 статті 112 ЦК Української РСР 1963 року було передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Згідно із частиною 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР 1963 року сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» дано роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону &q?ит;Про власність&q?с ;, статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статей 17 та 18, пункт 2 статті 17 Закону &qu1 ;Про власність&quпу;).

Таким чином майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Наведені вище норми права та встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами того, що житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані по АДРЕСА_2, які були придбані на ім'я ОСОБА_6, є спільною сумісною власністю. Зокрема, у справі відсутні докази того, що спірне спадкове майно було придбане саме внаслідок спільної праці ОСОБА_2 та її сина.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що за рахунок вкладу спільних коштів її та сина, як членів сім'ї, вони придбали спірний житловий будинок та земельну ділянку не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Крім того, вказана обставина стосовно придбання майна з огляду на положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» не має правового значення у даній справі, оскільки не свідчить про те, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності, ураховуючи, що відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин у даній справі (2001 рік) Закону України «Про власність» (частини 1 статті 17 цього Закону) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

З огляду на наведене, судові рішення суду апеляційної інстанцій постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права та правильне застосовування ними норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Сумської області від 21 серпня 2018 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко