Ухвала

14 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 520/10686/15-ц

провадження № 61-47205 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання іпотечного договору припиненим, виключення з державного реєстру іпотек запису про державну реєстрацію іпотечного договору та виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ :

31 липня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом, в якому просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем обов'язків з повернення кредитних коштів, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яку позивач хоче задовільнити за рахунок предмета іпотеки.

В свою чергу ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», в якому просила суд визнати припиненим договір іпотеки, а також виключити з державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію такого іпотечного договору, виключити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна, вчиненого на підставі такого договору.

Свій позов ОСОБА_4 мотивувала тим, що кредитні правовідносини у неї виникли з ВАТ «Сведбанк» (в наступному ПАТ «Омега Банк»), яке перебуває в стадії ліквідації, що, на її думку, вказує на припинення зобов'язань. Крім того, заявниця зазначає, що ПАТ «Дельта Банк» не є правонаступником ВАТ «Сведбанк» через відсутність у нього доказів переходу прав кредитора за відповідними зобов'язаннями, а тому не може бути позивачем за цим позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року, в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку за первісним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за останнім права власності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі судового рішення в порядку, зазначеному ПАТ «Дельта Банк».

У касаційній скарзі представник банку просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на те, що право власності на предмет іпотеки може бути визнано за банком на підставі рішення суду, що на його думку, підтверджується позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 14 та 28 вересня 2016 року у справах №6-1219цс16 та №756/5909/14-ц відповідно.

Оскільки ПАТ «Дельта Банк» просить в касаційній скарзі лише про скасування судових рішень в частині відмови в задоволенні первісного позову, перегляд рішень здійснюється лише в цій частині.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з такого.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав в своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних рішень.

Відмовляючи ПАТ «Дельта Банк» в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина першастатті 37 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що як передача у власність предмета іпотеки іпотекодержателю, про що було заявлено в первинній позовній заяві ПАТ «Державний ощаднийбанк України», так і продаж предмета іпотеки банком від свого імені, про що просив банк в уточненій позовній заяві, є позасудовим способом задоволення вимог кредитора, а не судовим.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частин другої та третьої зазначеної статті (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити виснвок про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Таким чином, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такі висновки містяться в постановах Великої Плати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №760/14438/15-ц та від 23 травня 2018 року в справі №916/5073/15.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки сторони в цій справі оцінили предмет іпотеки у 848110,00 грн, а отже ціна позову становить менше, ніж п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року (881000 грн), Верховний Суд вже викладав в своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком, підстав для відкриття касаційного немає.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв