РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/1154/18

Справа № 510/1178/18

27.08.2018 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

при секретарі Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 квітня 2018 року вона домовилась із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про придбання квартири АДРЕСА_1. В той же день було укладено письмовий договір купівлі-продажу.

Позивач передала відповідачам гроші, а вони передали ОСОБА_1 ключі від квартири.

Через деякий час позивач звернулася до відповідачів з вимогою про нотаріальне посвідчення вказаного вище договору відповідно до вимог діючого законодавства, на що отримала відповідь про неможливість цього зробити, так як на момент укладення договору відповідачі не були зареєстрованими власниками майна.

Про те, що відповідачі не є власниками квартири АДРЕСА_1 позивачу відомо не було.

Позивач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката ОСОБА_5, відповідно до якої він просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце його проведення сповіщалися належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої вони позов визнають у повному обсязі та не заперечують проти його задоволення.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 07 квітня 2018 року позивач домовилась із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про придбання квартири АДРЕСА_1. В той же день було укладено письмовий договір купівлі-продажу.

Позивач передала відповідачам гроші, а вони передали ОСОБА_1 ключі від квартири.

Через деякий час позивач звернулася до відповідачів з вимогою про нотаріальне посвідчення вказаного вище договору відповідно до вимог діючого законодавства, на що отримала відповідь про неможливість цього зробити, так як на момент укладення договору відповідачі не були зареєстрованими власниками майна.

Про те, що відповідачі не є власниками квартири АДРЕСА_1 позивачу відомо не було.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 червня 1993 року спірна квартира передана у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Данну спадщину прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_3, але юридично не оформили своє право власності.

Таким чином на момент укладення договору купівлі-продажу відповідачі не мали належно оформлених документів, що підтверджують їх право власності і до оформлення яких вони не мали права відчужувати спірне майно, тобто придбане позивачем майно було відчужено особами, яки не мали на це право.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач, як добросовісні набувачі, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набула право власності на спірну квартиру, оскільки придбала нерухоме майно у відповідачів, яки не мали права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власниками, не було вкрадено у власників або особи, якій вони передали майно у володіння, не відбувало з володіння власників або особи, якій вони передали майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

На сьогоднішній день позивач добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується спірним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, сплачує комунальні платежі, постійно робить в неї поточний та капітальний ремонти та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаної квартири.

На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

На підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На протязі усього володіння цим майном, відповідачі або інші особи жодного разу не пред'являли вимог, щодо повернення майна, не заперечували проти капітальних та поточних ремонтів та обслуговування.

А на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У даному випадку визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином, суд вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірну квартиру за позивачем ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7,10, 12, 13 81, 89, 133, 141, 206, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяті днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова