КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

справа № 372/3672/17

провадження № 22-ц/824/1789/2018

13 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Дуці В.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року у складі судді Болобана В.Г.,-

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3заборгованість за розпискою від 26.04.2016 року, яка становить: 5000 доларів США- сума основного боргу, 170,96 доларів США - 3 % річних, 1126,04 доларів США - проценти за користування коштами, а разом 6927 доларів США по курсу в гривні на день ухвалення рішення по суті, та стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 19.10.2016 року, яка становить 4000 доларів США - сума основного боргу, 70,36 доларів США - 3 % річних, 915,95 доларів США - проценти за користування коштами, а разом 4986,31 доларів США по курсу в гривні на день ухвалення рішення по суті, а також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн. та судовий збір.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги доказ - оригінал розписки, який знаходиться у позивача та підтверджує факт невиконання боржником зобов'язання з повернення коштів за розпискою від 19.10.2016 р. Крім того, у розписках, наданих відповідачем в якості доказів виконання зобов'язання за розпискою від 19.10.2018 р., відсутнє посилання кредитора про неможливість повернути оригінал розписки. Доказів того, що кредитор відмовився повернути боржнику борговий документ і боржник скористався своїм правом на затримання виконання зобов'язання. Зазначила, що розписки , надані відповідачем, не є належним та достовірним доказом, які б підтверджували повернення коштів саме за розпискою від 19.10.2016 р.

З урахуванням клопотання про уточнення прохальної частини апеляційної скарги, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за розпискою від 19.10.2016 року, яка становить 4000 доларів США - сума основного боргу, 70,36 доларів США - 3 % річних по курсу в гривні на день ухвалення рішення по суті, 915,95 доларів США - проценти за користування коштами, витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн та судовий збір. Мотивуючи свою позицію щодо стягнення боргу саме в іноземній валюті посилається на правову позицію, висловлену в постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 не заперечували проти зупинення провадження у вказаній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 373/2054/16-ц.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зупинення апеляційного провадження у вказаній справі з таких підстав.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року зазначено, що є підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, у якій суд зазначив, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та при застосуванні статті 625 ЦК України. Отже, у справі, яка переглядається, суд неправильно застосував зазначені норми права, визначаючи суму погашення грошового зобов'язання в іноземній валюті». Тобто Верховним Судом України зроблено висновок, що якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов'язань, то з неї судом стягується сума визначена в гривні.

Схожий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов'язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу.

Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов'язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики.

Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказує на те, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, крім того справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Також зазначає, що є необхідність у формуванні єдиної правозастосовної практики у спорах про стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справу № 373/2054/16-ц прийнято для продовження розгляду та призначено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду у порядку письмового провадження на 16 січня 2019 року.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України, застосування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів вважає за необхідне зупинити апеляційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 373/2054/16-ц.

Керуючись п. 10 ч. 1 ст. 252, п. 14 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, суд

ухвалив:

Зупинити апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 373/2054/16-ц.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: Г.М. Кирилюк

Судді: І.М. Рейнарт

Т.А.Семенюк