АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ справи: 754/6415/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6935/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року,

встановив:

у травні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики в розмірі 60 430 дол. США, а також проценти за користування коштами в розмірі 556 573 грн. 12 коп. та 3% річних в розмірі 108 522 грн. 20 коп.

При зверненні до суду позивач також просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на належне відповідачам майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, посилаючись на те, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року заяву було задоволено частково, накладено арешт на квартиру, у задоволенні заяви в частині накладення арешту на автомобіль - відмовлено.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль повторно, посилаючись на те, що йому випадково стало відомо про намір відповідача відчужити належний автомобіль.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року заяву було задоволено, накладено арешт на належний ОСОБА_6 автомобіль.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, відповідач ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про накладення арешту на автомобіль, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача ОСОБА_7, представника відповідача ОСОБА_8, дослідивши виділені матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення на його користь з відповідачів грошових коштів в загальному розмірі 2 901 370 грн. 64 коп., а також просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на належну відповідачам квартиру та автомобіль. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року заяву було задоволено частково, накладено арешт на квартиру, а у задоволенні заяви в частині накладення арешту на автомобіль - відмовлено у зв'язку з ненаданням доказів на підтвердження належності зазначеного позивачем автомобіля відповідачу. ОСОБА_3 повторно звернувся до суду із заявою про накладення арешту на автомобіль, підтвердженою доказами.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року заяву було задоволено, накладено арешт на належний ОСОБА_6 автомобіль марки «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12 липня 2018 року внесено виправлення до ухвали, вірно зазначено дані про відповідача ОСОБА_6

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно - вказаний автомобіль може утруднити виконання рішення суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим обставинам.

В ст. 149 ЦПК України передбачено забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Заява про забезпечення позову повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В п. 4 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 дано роз'яснення про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про наявність підстав для накладення арешту на належний йому автомобіль. Крім того, відповідач вказував, що суд не пересвідчився у наявності спору між сторонами.

Однак такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Виділені матеріали справи свідчать про те, що при зверненні до суду з позовом позивач посилався на те, що 30 січня 2014 року він передав у борг відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 60 430 дол. США, на підтвердження чого надав копію розписки. Крім того, позивач вказував, що грошові кошти надавались подружжю, а тому просив стягнути заборгованість в рівних частинах з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Доказів про те, що договір позики, за яким позивач просить стягнути заборгованість, є недійсним або не укладався, апелянтом до суду не надано, як і доказів про те, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, ОСОБА_6 із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебував.

Вказані обставини свідчать про те, що підстав зробити висновок про відсутність між сторонами спору немає, тоді як питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи слід позов задовольнити або в позові відмовити суд вирішує під час ухвалення рішення відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України, а не на стадії забезпечення позову.

Крім того, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду посилання ОСОБА_6 на те, що вартість належної відповідачам квартири, на яку судом було накладено арешт в порядку забезпечення позову, перевищує розмір позовних вимог, оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини апелянтом також не надано.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження дійсного наміру відповідача відчужити автомобіль не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку забезпечення позову, який має майновий характер, у вигляді накладення арешту є необхідним та обґрунтованим, оскільки невжиття вказаного виду забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зокрема, у разі продажу рухомого майна третім особам, а доводи ОСОБА_6 про те, що він не має наміру реалізувати належний йому автомобіль не свідчить про відсутність у нього такої реальної можливості.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті або до набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводів про те, яким чином забезпечення позову в обраний спосіб порушує права відповідача або інших осіб, з урахуванням твердження ОСОБА_6 про відсутність наміру відчужити автомобіль, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 30 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді