Номер провадження: 22-ц/785/6411/18
Номер справи місцевого суду: 522/4854/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Цюри Т.В.

За участю секретаря- Ющак А.Ю.

Осіб,що беруть участь у справі:

Позивача - ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

В березні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною заявою в котрій просив суд визнати за ним право особистої власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, а також визнати позикодавцем за договором позики від 04.04.2011 р. № 1564 в частині п'ятдесяти відсотків вартості позики, тобто 25 000 доларів США, а також іпотекодержателем за іпотечним договором від 04.04.2011 р. № 1565 р. в частині п'ятдесяти відсотків вартості предмета іпотеки та понесені судові витрати.

Вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2005 року . Шлюбні стосунки припинили з грудня 2017 року. В період шлюбу придбали квартиру та адресою АДРЕСА_1 котра оформлена на дружину- ОСОБА_7. Посилаючись на те, що дружина в цей час не працювала, а квартира придбана за його кошти просив суд визнати за ним право особистої власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1

Одночасно зазначає, що до відповідачки, за договором про відступлення права від 05.04.2016 року № 499, перейшли права іпотекодержателя за договором позики від 04.04.2011 року № 1564 та іпотечним договором від 04.04.2011 року № 1565р. засвідчених нотаріально, з позичальником ОСОБА_10 на суму 400 000 грн.,що в еквіваленті складало на момент підписання договору 50 000 доларів США. Боргові зобов'язання ОСОБА_10 виникли в період шлюбних стосунків, договір укладено в інтересах сімї,тому вважає суму 50 000 доларів США спільною сумісною власністю.

У відзиві ОСОБА_7 просить відмовити у визнанні за ОСОБА_5 права особистої власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 посилаючись на те, що ця квартира була переобладнана в житлову з нежитлового приміщення АДРЕСА_1 котре придбано за кошти від продажу батьківської квартири,, а тому є її особистою власністю. Крім того посилається на те, що при укладені договору про відступлення права,відповідачем надано нотаріально посвідчену заяву відповідно до котрої підтвердив, що право за цим договором переходить в її особисту власність. Після укладення договору про відступлення прав, ОСОБА_11 почав повертати кошти та 18.04.2016 році вони уклали договір про повний розрахунок.

У відповіді на відзив ОСОБА_5 посилається на те, що батьківська квартира не належала батькові так як придбана внаслідок укладення в 2008 році кредитного договору на його імя , за гроші від реалізації квартири, що належала позивачу на праві особистої приватної власності в м. Запоріжжі котра продана 12.01.2008 році за 404 000 грн.,що становило приблизно 80 000 доларів США. Одночасно посилається на те, що він сплачував кредит від джоходу отриманого на ПрАТ «Одеський коньячний завод». В подальшому ця квартира переоформлялась на близьких осіб та договори є фіктивними. Наполягає, що спірна квартири придбана за його особисті кошти котрі він отримав від продажу квартири в м. Запоріжжі. При цьому посилається вимоги ст.70 СК України з посиланням на те, що частки майна дружини та чоловіка є рівними.Одночасно зазначає, що надавав згоду на укладення договору про право відступлення,яке є спільною власність подружжя.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2018 року позов - задоволено.

Поділено спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, визнавши за ОСОБА_5 право особистої власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_5 позикодавцем за договором позики від 04.04.2011 р. № 1564 в частині п'ятдесяти відсотків вартості позики, тобто, 25 000 доларів США.

Визнано ОСОБА_5 іпотекодержателем за іпотечним договором від 04.04.2011 р. № 1565 року в частині п'ятдесяти відсотків вартості предмета іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 5286, 00 коп.( а.с. 178-172 т.1)

В апеляційній скарзі та доповнені до неї ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить залишити судове рішення без змін,

а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН

В апеляційній скарзі заявник посилається на відсутність доказів набуття спірної квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти ОСОБА_5 так як за кошти від продажу квартири в м. Запоріжжі він придбав у 2009 році автомобіль Міцюбісі та районний суд не врахував проміжок часу котрий пройшов від її продажу.

Одночасно заявник посилається на правову позицію ВСУ, викладену у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року з посланням не те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу,але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Крім того, заявниця зазначає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не доводить зв'язок між проданою квартирою та придбаною, а довідка про доходи з вересня 2007 року по квітень 2011 року є свідченням про мізерність доходу позивача.

Заявниця зазначає, що була позбавлена можливості надати докази на підтвердження придбання спірної квартири за власні кошти,зокрема за доходи від маклерської діяльності,як приватного підприємця та матеріальної допомоги від друга - ОСОБА_13 в сумі 130 000 грн.

ОСОБА_7 зазачає,що судом першої інстанції порушені фундаментальні принципи цивільного права на свободу укладення договору ,не взято до уваги п.6.3 договору про відступлення права від 05.04.2016 року відповідно до якого позивач підтвердив, що ОСОБА_7 набуває право за цим договором в особисту приватні власність, тому не має жодних прав по іпотечному договорі.

У відзиві ОСОБА_5 посилається на ті ж обставини, що і в позовній заяві. При цьому зазначає, що в період з 2010 по 2011 роки апелянт працювала в компанії ТОВ «Евросеть»,що свідчать виписки з карткового рахунку та отримала дохід за продаж домашньої побутової техніки у 2011 році у розмірі 49 000 грн. та не пов'язані з маклерівською діяльністю. Крім того посилається на відсутність реєстрації ОСОБА_7 як підприємця,яка знімається маклерівською діяльністю. Одночасно посилається на відсутність доказів про допомогу 130 000 грн. давнього друга. Заявник зазначає, що в 2010 році ним проданий автомобіль, а кошти пішли на потреби родини: ремонт у квартирі та інше.

Заявник надає пояснення щодо продажу квартири в м. Запоріжжі та історію коштів від її продажі та надає свідоцтво про реєстрацію фізичної особи-підприємцем від 03.09.2008 року .

Заявник зазначає, що саме його згода на укладення договору відступлення прав і свідчить про те , що майно та гроші,є спільною сумісною власністю подружжя.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ:

21 січня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, було укладено шлюб, зареєстрований другим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Хортинського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис №18.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в позивача та відповідача народився спільний син ОСОБА_14, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Хортинського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 622.

04.04.2011 р. на ім'я ОСОБА_7 зареєстровано іпотеку (номер запису 14124556) від 04.04.2011 р, у якій вона виступає як іпотекодержатель. Під заставу в цій іпотеці іпотекодавцем (боржником по основному зобов'язанню) заставлено квартиру за адресою: АДРЕСА_1

30.11.2012 р. у позивача та відповідача народився спільний син ОСОБА_15, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 10749.

24.04.2014 року на підставі свідоцтва про право власності за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1

До ОСОБА_16 за договором про відступлення права від 05.04.2016 р. № 499 перейшли права іпотекодержателя за договором позики від 04.04.2011 р. № 1564 та іпотечним договором від 04.04.2011 р. № 1565, засвідчених нотаріально, з позичальником: ОСОБА_17 на суму 400 000,00 грн., що в еквіваленті складало на момент підписання договору 50 000,00 доларів США.

Відповідно до п.6.3 цього договору ОСОБА_7 набуває право за цим договором в особисту приватну власність . підписується зі згоди її чоловіка ОСОБА_5Заява про це надана 05 квітня 2016 року та зберігається в справах приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А.( а.с.27-28)

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Визнаючи за ОСОБА_5 право особистої власності на квартиру квартиру АДРЕСА_1, районний суд виходив з того, що хоча вона і придбана в період шлюбу,однак за особисті кошти,а саме: від продажу квартири АДРЕСА_3,що належала позивачеві на підставі Договору дарування від 29.12.2005 року та від його доходів за період з вересня 2007 року по квітень 2011 року на ПрАТ «Одеський коньячний завод»,які сторонами у справі не спростовано.

Визнаючи право ОСОБА_5 позикодавцем за договором позики від 04.04.2011 р. № 1564 в частині п'ятдесяти відсотків вартості позики, тобто, 25 000 доларів США та іпотекодержателем за іпотечним договором від 04.04.2011 р. № 1565 року в частині п'ятдесяти відсотків вартості предмета іпотеки районний суд виходив з вимог ст. 60 СК України посилаючись на те, що згода позивача на укладення договору позики та іпотечного договору свідчить про те, що майно та гроші є спільною сумісною власністю подружжя.

Судова колегія не може погодитись з таким висновком виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 та 3 ст.263 ЦПК України ,судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставин,на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтвердженими доказами,які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Як зазначено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, районний суд прийшов до правильного висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Із договору про відступлення права, на підставі договору позики від 04 квітня 2011 року в сумі 400 000 грн. вбачається, що ОСОБА_7 набула в особисту власність право за цим договором,згоду на котре дав її чоловік-позивач по справі - ОСОБА_5.

Відповідно до договору розрахунку від 18 квітня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_11 сторони домовились про розірвання договору позики від 04.04.2011 року та припинення іпотечного договору від 04.04.2011 року в зв'язку з припиненням іпотечного зобов'язання.( а.с.73)

Згідно ст.77 ч.2 ЦПК України,предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.89 ч.3 ЦПК України суд надає оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу( групі однотипних доказів),який міститься у справі,мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).

Як вбачається з самого рішення,районний суд не надав оцінки нотаріально засвідченій заяві ОСОБА_5, який дай свою згоду на набуття в особисту приватну власність право « Позикодавця»,за умовами договору позики.

Виходячи з того, що ОСОБА_7 довела, що вона, зі згоди свого чоловіка,набула в особисту приватну власність право ,відповідно до відступлення права за договорами позики та іпотеки, таке майно не підлягає розподілу,як спільне мано подружжя, оскільки є її особистою власністю .

Таким чином, районний суд дійшов помилкового висновку, що позикодавцем за договором позики від 04.04.2011 р. № 1564 в частині п'ятдесяти відсотків вартості позики, тобто, 25 000 доларів США та іпотекодержателем за іпотечним договором від 04.04.2011 р. № 1565 року в частині п'ятдесяти відсотків вартості предмета іпотеки являється ОСОБА_5, а тому в цій частині рішення підлягає скасувангню з ухваленням нового рішення про відмову в позовних вимогах.

Відповідно до ст.61 ч.2 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата,пенсія,стипендія,інші доходи,одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську( кредитну установу.

Виходячи з того, що дохід в розмірі 145 243,82 грн. отриманий від заробітної плати, районний суд помилково включив його до особистих коштів позивача.

Власна квартира АДРЕСА_3 продана ним 20 січня 2008 року за 404 000 грн. та 30.04.2008 року на його ім'я зареєстровано автомобіль Mitsubishi outlander.2008 , орієнтовна вартість якого становить 189 485 грн., а тому висновок районного суду що за його особисті кошти придбана спірна квартира АДРЕСА_3 є помилковим з врахуванням придбання ним автомобіля в цей період та значного проміжку часу.

Виходячи з того, що квартира АДРЕСА_3 придбана під час подружнього життя та жоден із подружжя не довів, що вона придбана за їх особисті кошти,судова колегія приходить до висновку, що вона є об'єктом спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання її особистим майном не підлягають задоволенню

З врахуванням наведеного,судова колегія з підстав ст.376 ч.1 п.3,4 ЦПК України скасовує рішення суду з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судова колегія повертає ОСОБА_7 понесені судові витрати при сплаті судового збору за апеляційну скаргу так як він документально підтверджений.

Керуючись ст. 367,368,374, 376 ,381,382,384,390 ЦПК України, судова колегія ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2018 року скасувати з ухваленням нового рішення.

В позовній заяві ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 понесений судовий збір в розмірі 7 930 грн.50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 10.12.2018 року

Голодуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді - С.М. Сегеда

Т.В.Цюра