Житомирський апеляційний суд
Справа №294/220/14-ц Головуючий у 1-й інст. Потапова Т.М.
Категорія 59 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №294/220/14-ц за позовом ОСОБА_1, правонаступником якого є ОСОБА_2, до виконавчого комітету Любарської селищної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету селищної ради

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року, яке ухвалене під головуванням судді Потапової Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Любарської селищної ради Житомирської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Із урахуванням уточнень, просив визнати протиправними та скасувати рішення виконкому Любарської селищної ради Житомирської області від 05 грудня 1989 року №47, від 11 травня 1993 року №33 та від 16 червня 1993 року №36. Свої вимоги обґрунтовував тим, що за рішенням виконкому Любарської селищної ради від 24 березня 1988 року №25 разом із братом ОСОБА_5 отримав земельну ділянку в смт Любарі для будівництва двоквартирного житлового будинку. Для будівництва будинку вони взяли в кредит у банку по 10 000 карбованців та виготовили проектну документацію. Будівництво закінчили у 1991 році. Брат вселився у свою частину будинку, а він у своїй половині будинку дозволив проживати батькам - відповідачу ОСОБА_3 та матері ОСОБА_6, у зв'язку з тим, що на той час працював та проживав у м. Житомирі. Мати померла у 1992 році, а батько одружився із відповідачем ОСОБА_4, з якою по даний час проживає у спірній частині будинку. У вересні 2011 року від батька він дізнався про те, що його половина будинку по АДРЕСА_1, яку він будував за свої кошти, належить батькові ОСОБА_3 на підставі рішень виконкому селищної ради, які він оскаржує та просить визнати протиправними. Вважає, що батько у незаконний спосіб відібрав у нього нерухоме майно. Наразі проводиться кримінальне провадження з приводу законності виготовлення рішень виконкому, що оскаржуються. Рішення постійно діючого органу місцевого самоврядування порушують його права на користування земельною ділянкою та половиною будинку по АДРЕСА_1 приймаючи до уваги те, що вони прийняті з порушенням регламенту роботи виконкому, скріплені неналежною (не гербовою) печаткою та не містять підпису голови виконкому. Так, рішення виконкому №47 не вносилося до порядку денного засідання та не затверджувалося на ньому. Рішення виконкому №33 та №36 не підписані головою виконкому та завірені неналежною печаткою. Натомість рішення виконкому від 24 березня 1988 року №25, яким йому та брату виділено земельну ділянку, не скасоване і має законну силу. Таємно від нього батько у 1997 році за договором дарування та у 2010 році за договором довічного утримання відчужив у власність ОСОБА_4 його половину будинку вцілому.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано рішення виконкому Любарської селищної ради Житомирської області від 05 грудня 1989 року №47, від 11 травня 1993 року №33 та від 16 червня 1993 року №36.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що він та відповідач ОСОБА_4 не були повідомлені про розгляд справи, повісток не отримували, чим були позбавлені права захистити свої інтереси в суді. Зазначає, що позивач у 1989 році виїхав на постійне проживання до міста Житомира і оформити свої права на спірну земельну ділянку та будинок не намагався. Земельна ділянка у приватну власність ОСОБА_1 не передавалася, акт прийомки будинку в експлуатацію на нього не виготовлявся і будинок на його ім'я не реєструвався. Вважає, що позивач, не набувши майнових прав на землю та будинок, не міг їх втратити через 25 років. Так, у позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що лише 24 вересня 2011 року дізнався, що будинок з 1993 року належить не йому, а батькові, а тому звернувся до суду з цивільним позовом 06 вересня 2012 року в межах строку позовної давності. Разом із тим, описова частина судового рішення не містить інформації про перевірку цієї обставини та про наявність доказів, які б її доводили. Натомість наявні докази того, що у 2000 році позивач був обізнаний з правовим статусом садиби, де проживає батько, оскільки його брат узгоджував межі своєї земельної ділянки не з ним, а з батьком.

Постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року ухвала Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року, якою апеляційна скарга була відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, скасована, а справа передана на новий розгляд до Апеляційного суду Житомирської області.

Відповідно змісту частини першої ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Так, у своїй постанові суд касаційної інстанції вказав на те, що при наданні оцінці дотриманню з боку позивача строку позовної давності, залишено поза увагою, що потреба виправити минулу помилку, допущену державним органом, не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покласти на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Висновки суду щодо правомірності скасування спірних актів органів місцевого самоврядування, прийнятих, у тому числі за радянських часів і оспорених більше ніж через 20 років, є передчасними, оскільки суд не надав оцінки пропорційності такого втручання у права відповідачів на нерухоме майно, збудоване на спірній земельній ділянці.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_1 ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року до участі у справі залучено правонаступника позивача - ОСОБА_2.

Перевіривши при новому розгляді законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що рішенням виконкому Любарської селищної ради народних депутатів від 24 березня1988 року №25 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 0,20 га під будівництво індивідуального двоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1

Рішенням виконкому Любарської селищної ради народних депутатів від 05 грудня 1989 року №47 рішення від 24 березня 1988 року №26 (25) відмінено в частині в зв'язку з тим, що ОСОБА_1 вибув в інше місце проживання. Надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, якою користувався його син ОСОБА_1 (а.с. 176 т.1).

Рішенням виконкому Любарської селищної ради народних депутатів від 11 травня 1993 року №33 затверджено акт прийомки в експлуатацію жилого будинку по АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_3 (а.с. 173 т.1).

Рішенням виконкому Любарської селищної ради народних депутатів від 16 червня 1993 року №36 право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 вирішено оформити за ОСОБА_3 на ? частину житлового будинку, про що видати свідоцтво про право власності (а.с. 177 т.1).

Всупереч вимог постанови Президії Верховної Ради УРСР від 10 квітня 1981 року оригінал рішення виконкому Любарської селищної ради народних депутатів від 05 грудня 1989 року №47 не скріплено гербовою печаткою. Окрім того, у даному рішенні є виправлення у номері рішення виконкому від 24 березня 1988 року, яке відмінено в частині, але застереження з цього приводу у встановленому на той час законом порядку не вчинені. Методом виключення суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що все ж таки оскарженим рішенням відмінено в частині рішення виконкому за №25. Також у преамбулі рішення виконкому від 05 грудня 1989 року №47 зазначається про те, що постійно діючий орган місцевого самоврядування розглядав заяву ОСОБА_3, який просив надати йому дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці свого сина ОСОБА_1, який начебто надав на це згоду, так як вибуває в інше місце проживання. Проте позивач ОСОБА_1 заперечував обставину написання ним заяви про відмову від земельної ділянки, яка йому була надана під будівництво будинку. Той факт, що ОСОБА_1 не писав заяви про відмову від земельної ділянки доводиться тим, що до порядку денного засідання виконкому Любарської селищної ради від 05 грудня 1989 року не вносилося питання розгляду заяв ОСОБА_1, що вбачається із протоколу даного засідання виконкому. Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку й відносно того, що заява ОСОБА_3 про надання дозволу на будівництво житлового будинку на земельній ділянці, що надавалась ОСОБА_1, на засіданні виконкому 05 грудня 1989 року не розглядалася, а такі питання уповноважений був вирішувати даний колегіальний орган, оскільки вирішення питання належало до його компетенції або власних повноважень органу місцевого самоврядування. Окрім вищевикладеного відповідно до змісту ст.36 ЗК УРСР 1970 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві могло відбуватися лише після припинення права користування земельною ділянкою за попереднім користувачем. Разом із тим, у матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про припинення за ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, що була виділена останньому рішенням виконкому від 24 березня 1988 року №25 для будівництва будинку в зв'язку з його добровільною відмовою або переїздом на інше постійне місце проживання всіх членів сім'ї. Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення виконкому від 05 грудня 1989 року №47 прийняте з порушенням положень ст.132-136 Конституції України в редакції від 20 квітня 1978 року та ст.ст.44,49 Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», які діяли на час виникнення спірних відносин.

Хоча згідно зі статтями ст.ст.32-42 Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» до компетенції органів місцевого самоврядування належали питання щодо надання дозволу на будівництво, затвердження акта прийомки будинку в експлуатацію та оформлення права власності на будинок (вирішення питань власності могло бути делеговано виконкому з наступним затвердженням на сесії відповідної ради), але рішення виконкому №№ 33 та 36 не підписані його головою, а тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку і в даному випадку, що зазначені рішення виконкому прийняті не у відповідності до порядку та не у спосіб, передбачений ст.44 вищевказаного Закону.

Отже виконкомом Любарської селищної ради Житомирської області рішення, що оскаржені у судовому порядку, прийняті з порушенням діючого на той час законодавства. Дані рішення постійного діючого органу місцевого самоврядування порушують майнові права ОСОБА_1 щодо нерухомого майна (земельної ділянки та будинку), а тому зачіпають й права його правонаступника.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши його на 10 травня 2016 року про час та місце проведення судового засідання, чим перешкодив у реалізації процесуальних прав. У матеріалах справи на аркушах 129-130 т.2 містяться тексти телефонограм про виклики ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Відповідно до змісту частини шостої ст.74 ЦПК України, яка діяла у такій редакції до 15 грудня 2017 року, тобто на час розгляду спору судом першої інстанції, особи, які брали участь у справі, могли бути викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечували фіксацію виклику.

У телефонограмах зазначено, що вони зареєстровані в журналі реєстрації телефонограм Бердичівського міськрайонного суду без зазначення номера, але із вказівкою на дату - 01 квітня 2016 року, проте витягу із журналу реєстрації телефонограм до матеріалів справи не долучено.

Разом із тим, листом керівника Бердичівського міськрайонного суду від 12 грудня 2018 року повідомлено про те, що дані про реєстрацію телефонограм в системі Д-3 про виклик відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представника ОСОБА_8 на судове засідання 10 травня 2016 року відсутні.

Отже фіксація викликів телефонограмами не забезпечена та й такого учасника справи за прізвищем «ОСОБА_7» із ініціалами «ОСОБА_7.» немає, а тому сумніви щодо належного повідомлення про дату, час і місце засідання суду, призначеного судом першої інстанції на 10 травня 2016 року, колегія суддів тлумачить на користь ОСОБА_3, який обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою та посилається на порушення норм процесуального права, а справа була розглянута судом першої інстанції за відсутності його та його представника, що в силу п. 3 частини третьої ст.376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

На час звернення із даним позовом до суду (06 вересня 2012 року) пункт 4 частини першої ст.268 ЦК України, який передбачав, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, виключений на підставі Закону №4176-VI від 20 грудня 2011 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша ст.257 ЦК України).

Позовна давність - це також законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до змісту частини першої ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

При застосуванні даної норми права слід звернути увагу на терміни «довідався» та «міг довідатися», що дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач упродовж більше двадцяти років не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, чинного на момент прийняття судом першої інстанції рішення, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Так, із преамбули рішення виконкому Любарської селищної ради народних депутатів від 24 березня 1988 року №25 «Про будівництво індивідуального житлового будинку» слідує, що виконком розглядав заяву ОСОБА_1 і його брата про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального двоквартирного житлового будинку. За життя ОСОБА_1 не заперечував тієї обставини, що про існування такого рішення йому було відомо, оскільки за його версією вони із братом давали батькові гроші на будівництво об'єкта, а останній здійснював будівництво за їх кошти. У позовній заяві ОСОБА_1 також зазначав, що будівництво будинку було завершено у 1991 році, а в пункті 3 вищевказаного рішення наголошено на тому, що після закінчення будівництва слід пройти процедуру прийомки об'єкта до експлуатації.

Окрім того, із акта погодження меж земельної ділянки від 21 липня 2000 року вбачається, що ОСОБА_5 погоджував межі своєї земельної ділянки не з братом, а з батьком ОСОБА_3, як суміжним землекористувачем. Суд апеляційної інстанції оцінює показання свідка ОСОБА_5 щодо даних обставин критично, оскільки він раніше був позивачем у даній справі та не може вважатися безсторонньою особою, враховуючи й неприязні відносини, що склалися між ним та батьком з 2011 року через заборону останнім проїзду. Окрім того, акт підписаний ОСОБА_3 без застереження та посилання на представництво інтересів сина ОСОБА_1

Вищевказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 та його правонаступником не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку ОСОБА_1 знати про стан своїх майнових прав принаймні не пізніше 2000 року.

Обставини, встановлені у мотивувальній частині ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_1 до виконкому Любарської селищної ради Житомирської області про визнання протиправними і скасування рішень (справа №2-а-891/11), можуть бути спростовані у загальному порядку при розгляді даної цивільної справи, оскільки у ній беруть участь й інші особи, зокрема, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ухвалою адміністративного суду справа по суті не була вирішена, а розглядалося процесуальне питання щодо залишення адміністративного позову без розгляду.

Отже ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права без поважних причин, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову саме з цих підстав.

За таких обставин суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким відмовляє у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1, правонаступником якого є ОСОБА_2, у задоволенні позову до виконавчого комітету Любарської селищної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету селищної ради за пропуском строку позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 17 грудня 2018 року.