Справа № 520/6204/17
Провадження № 2/520/3079/18
05.12.2018 року Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючий - суддя Васильків Олена Василівна,
секретар судового засідання Дідур Ганна Сергіївна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-
30.05.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, та уточнивши 08.11.2018 року позовні вимоги просить: розірвати договір від 19 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оформлений у вигляді розписки; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 солідарно суму коштів у розмірі 1 000 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 12 500 гривень, переданих ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за розпискою від 19.03.2016 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати.
При цьому позивач посилається на те, 19.03.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням позивача, і автомобілем НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2, та знаходився під керуванням ОСОБА_4 Під тиском ОСОБА_2, знаходячись у стресовому стані після ДТП, позивач передав йому 500 доларів США, які він зобовязався повернути позивачу «после выяснения всех обстоятельств и оплаты суммы ущерба страховой компанией», про що ним була власноруч складена розписка від 19.03.2017 року. В подальшому, переглянувши відеозапис ДТП, позивач побачив, що його вини у вказаному ДТП нема, та звернувся до ОСОБА_2 з проханням повернути йому кошти. У телефонних розмовах ОСОБА_5 спочатку не заперечував проти повернення коштів найближчим часом. 23.03.2016 року позивач уклав договір поруки зі ОСОБА_3 на суму 1000 гривень, за яким вона зобовязалася відповідати в межах вказаної суми за виконання ОСОБА_2 зобовязання з повернення позивачу коштів за розпискою від 19.03.2016 року. В подальшому ОСОБА_2 від спілкування з позивачем почав ухилятися. Під час останньої телефонної розмови він повідомив позивачу, що до страхової компанії для отримання страхового відшкодування він не звертався та звертатися не має наміру. Таким чином, вказує позивач, ОСОБА_2 безпідставно утримує належні позивачу грошові кошти, при цьому він не вчинив передбачених законодавством України дій для отримання страхового відшкодування від страхової компанії. Цим самим, ОСОБА_2 унеможливив «встановлення всіх обставин» та отримання компенсації шкоди, завданої належному йому транспортному засобу внаслідок ДТП. Також, ОСОБА_2 порушив умови договору від 19.03.2016 року, оскільки взагалі не звернувся до страхової компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Кредо», не надав «для огляду належний їй транспортний засіб», не повідомив «страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини», не надав «для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди» згідно вимог (пункт 33-1.1 статті 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності). Крім того, ОСОБА_2 не надав до страховика «повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу» (згідно вимог пункту 33.1.4. статті 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, ОСОБА_2 не виконав встановлені чинним законодавством України вимоги (обовязки) для отримання страхового відшкодування від Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Кредо» та виконання своїх зобовязань за договором від 19 березня 2016 року з Позивачем щодо повернення Позивачу отриманих за цим договором коштів.
В якості правового обґрунтування вимог зроблені посилання на п.13.1. ст.13, п.33-1.1 та 33.1.4. ст.33, п.35.1 ст.35, п.п. 37.1.4. п.37.1. ст.37 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Рішення Конституційного суду України від 23 грудня 2014 року №7-рп/2014 по справі №1-6/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, п.1 ч.1 ст.202, ч.ч.1 та 2 ст.6, ч.3 ст.11, п.1 ч.1 ст.611, ч.1 ст.612, ч.1 ст.627, ч.ч.1 та 2 ст.628, ч.2 ст.651, ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1050, ч.2 ст.625 ЦК України.
07.08.2017 року ухвалою судді провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду. Вказана ухвала оскаржувалась та постановою апеляційного суду Одеської області від 14.05.2018 року ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси від 07.08.2017 року залишено без змін.
Ухвалою від 13.06.2018 року справу прийнято до провадження судді Васильків О.В. для продовження розгляду.
08.11.2018 року стороною позивача до суду подано уточнену позовну заяву (в порядку ст. 49 ЦПК України) з підтвердженням про надіслання курєрською службою копій уточненої позовної заяви відповідачам.
Представник позивача до підготовчого судового засідання 05.12.2018 року не зявився, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без присутності представника позивача, просить провести судове засідання в день закриття підготовчого засідання, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_3 до засідання повторно не зявилася, 06.09.2017 року надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала. Після уточнення позовних вимог 08.11.2018 року до суду не зявилась, повідомлялась належним чином, будь-яких заяв не надала, причини неявки суду невідомі.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Пунктом 1.1. вказаного договору поруки визначено, що зобовязання поручителя за цим договором обмежуються поверненням боржником на користь кредитора суми коштів за договором позики у розмірі 1000,00 грн. Зобовязання поручителя не розповсюджуються на суми процентів, неустойки, відшкодування збитків, сплату інших штрафних санкцій.
Таким чином, домовленість між позивачем та відповідачем ОСОБА_2, яка оформлена у вигляді розписки від 19.03.2016 року, має ознаки змішаного договору, сторони якого обумовили настання певної події, а саме - повернення коштів позивачу з боку ОСОБА_2 оплатою йому суми збитків страховою компанією.
У звязку з цим до правовідносин між сторонами за цим договором застосовуються положення ч.1 та 2 ст.628 ЦК України - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів ( змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 6 ст.11 ЦК України - у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.
Водночас, матеріали справи не містять доказів вчинення ОСОБА_2 передбачених законодавством України дій, які є передумовою «оплати суми збитків страховою компанією». Так, у справі відсутні звернення ОСОБА_2 до страховика, відсутні докази надання для огляду його транспортного засобу представнику страховика та/або оцінювачу, визначеному страховиком, докази надання «для огляду та копіювання наявних у нього документів щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди», докази надання до страховика «повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Обовязковість вчинення вказаних дій для отримання страхового відшкодування передбачена п. 33-1.1, п.33.1.4. статті 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
З огляду на це до правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 підлягають застосуванню приписи п. 1 ч. 1 ст. 611 та ч. 2 ст. 651 ЦК України - у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
В звязку з викладеним суд погоджується з доводами позивача про те, що внаслідок невиконання ОСОБА_2 приписів вказаних вище норм ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач був позбавлений можливості отримати передані ним ОСОБА_2 кошти, оскільки вказані кошти передавалися до моменту «выяснения всех обстоятельств и оплаты суммы ущерба страховой компанией».
Також суд враховує, що матеріали справи не містять належних доказів встановлення вини позивача у ДТП 19.03.2016 року. Крім цього, відповідно до п.13.1. ст.13 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до посвідчення серії Є №014688 від 30 вересня 2015 року строком дії до 01 жовтня 2016 року, копія якого мається у справі, позивач є інвалідом третьої групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. Згідно Посвідчення серія Є №014688 від 16 вересня 2016 року, воно діє до 01 жовтня 2018 року. Отже, навіть у випадку наявності вини позивача є скоєнні ДТП, відшкодування збитків мало здійснюватись за рахунок Моторно-транспортного бюро України, а не за рахунок позивача. Вказаний висновок відповідає положенням Рішення Конституційного суду України від 23.12.2014 року №7-рп/2014 по справі №1-6/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про розірвання договору, укладеного ним з ОСОБА_2 та оформленого у вигляді розписки від 19.03.2016 року. Аналізуючи природу вказаної розписки суд дотримується правової позиції, висловленої ВСУ у справі №-2789цс16 - досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно і зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
В звязку з викладеним суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача у розмірі 12 500 гривень, переданих позивачем ОСОБА_2 за розпискою від 19 березня 2016 року, також підлягає задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для їх подальшого утримання відповідачем через розірвання договору, оформленого цієї розпискою.
Стосовно вимоги позивача про стягнення солідарно коштів з обох відповідачів, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 та 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.
Згідно ч.1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
З огляду на встановлену судом наявність підстав для стягнення коштів з ОСОБА_2 та зважаючи на невиконання ОСОБА_3 своїх зобовязань перед позивачем за договором поруки від 23.03.2016 року, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів грошової суми в розмірі 1 000 грн. за вказаним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 158, 263-265, 273, 280-289, 354-355 ЦПК України, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 611, 627, 628, 651, 1212 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_3 (РНОКПП невідомий, місце реєстрації: АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (РНОКПП невідомий, місце реєстрації: АДРЕСА_2) про стягнення коштів задовольнити.
Договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оформлений у вигляді розписки від 19.03.2016 року, - розірвати.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. /шістсот сорок гривень 00 копійок/ в рівних частках.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Васильків О. В.