Справа № 162/1030/17 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н.І.
Провадження № 22-ц/773/931/18 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Любешівського районного суду від 22 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 грудня 2013 року вона надала відповідачу ОСОБА_1 в позику грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, про що відповідач власноручно написав їй розписку відповідно до якої зобов'язався повернути ці кошти до 24 грудня 2014 року.

Позивачка зазначала, що відповідач ОСОБА_1 прострочив свої зобов'язання щодо повернення позики, грошові кошти у зазначений в розписці строк їй не повернув.

Ураховуючи наведене, позивачка ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 653 000 грн, інфляційні втрати за весь час прострочення з січня 2015 року по серпень 2017 року включно - 416 614 грн, а також три відсотки річних від простроченої суми з січня 2015 року по серпень 2017 року включно - 52 240 грн, а всього 1 121 854 грн.

Заочним рішенням Любешівського районного суду від 22 березня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти позики в сумі 662 000 грн, проценти в сумі 64 422,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 7 264,23 грн судового збору.

Ухвалою Любешівського районного суду від 08 червня 2018 року в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з таких мотивів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Місцевим судом встановлено, що 24 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримав у позику від позивачки грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 24 грудня 2014 року. Укладення договору позики та передання позикодавцем визначеної грошової суми позичальнику підтверджується написаною відповідачем ОСОБА_1 письмовою розпискою (а.с.5).

Однак, як встановлено судом першої інстанції, відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, грошові кошті у визначений строк позикодавцю не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 у встановлений договором позики від 24 грудня 2013 року строк свої зобов'язання щодо повернення позикодавцеві позики не виконав, тому місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за договором позики, а також 3% від простроченої суми позики.

Визначаючи розмір заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що офіційний курс гривні до іноземної валюти долара США на дату звернення до суду - 16 листопада 2018 року, становить 26,48 грн, тому еквівалент позики в національній валюті буде становити 662 000 грн (25 000 доларів США х 26,48 грн), а 3% від простроченої суми позики за 1184 днів відповідно - 64 422,58 грн (662 000 грн х 3% х 1184 прострочених днів / 365 днів у році / 100%).

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка у своїх вимогах просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 653 000 грн та 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 52 240 грн саме у національній валюті - гривні.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на те, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, вийшовши за межі заявлених позивачкою позовних вимог, рішення суду в частині розміру стягнутої заборгованості підлягає зміні. З відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення заборгованість за договором позики в межах заявлених нею вимог в розмірі 653 000 грн, а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 52 240 грн.

У зв'язку із зміною апеляційним судом розміру стягнутої суми заборгованості за договором позики, підлягає зміні також і розмір судового збору, який в даному випадку становитиме 7 052,40 грн (653 000 грн + 52 240 грн) х 1%).

У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

Згідно з ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначати в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

З огляду на вищенаведене, місцевий суд з врахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду України прийшов до правильного висновку, що у розглядуваному випадку підстави для стягнення інфляційних втрат відсутні, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а тому підставно відмовив у цій частині позовних вимог.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону, однак з огляду на те, що воно не в повній мірі відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також встановленим у справі обставинам, тому його слід в частині розміру стягнутої заборгованості та судових витрат змінити, виклавши абзаци другий, третій та четвертий його резолютивної частини в іншій редакції.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У своїх доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 покликався на ту обставину, що він грошових коштів за договором позики не отримував, а письмова розписка ним була написана під шахрайським впливом позивачки.

Однак, наведені в апеляційній скарзі доводи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідач ОСОБА_1 викладені у скарзі обставини всупереч покладеного на нього ч. 1 ст. 81 ЦПК України обов'язку доказування підстав своїх заперечень не довів та не надав на їх підтвердження жодних належних та допустимих доказів.

Безпідставними також є покликання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд не витребував у позивачки оригінал письмової розписки, чим порушив норми процесуального права, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, оригінал цієї розписки був долучений нею як додаток ще при поданні позовної заяви до суду (а.с.5).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Любешівського районного суду від 22 березня 2018 року в даній справі в частині розміру стягнутої заборгованості та судових витрат змінити, виклавши абзаци другий, третій та четвертий його резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1, проживає АДРЕСА_1 паспортні дані: серія НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3, проживає АДРЕСА_2, 01001, ІПН - НОМЕР_1, заборгованість за договором позики в розмірі 653 000 (шістсот п'ятдесят три тисячі) грн.

Стягнути з ОСОБА_1, проживає АДРЕСА_1 паспортні дані: серія НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3, проживає АДРЕСА_2, 01001, ІПН - НОМЕР_1, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 52 240 (п'ятдесят дві тисячі двісті сорок) грн.

Стягнути з ОСОБА_1, проживає АДРЕСА_1 паспортні дані: серія НОМЕР_2 в дохід держави 7 052 (сім тисяч п'ятдесят дві) грн 40 коп. судового збору.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді