Дата документу 21.08.2018
Справа № 334/6869/17
Провадження № 2/334/1332/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «ОСОБА_4 Аваль» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «ОСОБА_4 Аваль», в якому зазначила, що 22 січня 2006 року помер ОСОБА_5, який проживав та був зареєстрований на день смерті в квартирі АДРЕСА_1.. Спадкоємцем за заповітом після його смерті , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 19 травня 2002 року за р.№ 3739, була ОСОБА_7, рідна сестра ОСОБА_5 та тітка позивачки. ОСОБА_7 було відомо, що вищезазначена квартира належить померлому на праві особистої власності. Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_7 вступила в управління спадковим майном, а саме стала доглядати квартиру, підтримувати її в належному стані, та дозволила проживати в квартирі своїй племінниці позивачці ОСОБА_1 з родиною. На протязі 6-місячного строку , визначеного законом для прийняття спадщини, ОСОБА_7 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Але оформити свідоцтво про право на спадщину виявилося неможливим, оскільки, як було зясовано нотаріусом, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване на іншу особу, а саме на відповідача ОСОБА_2 Також виявилося, що квартира неодноразово була перепродана різним особам ще за життя ОСОБА_5 У серпні 2006 року ОСОБА_7 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, які вважала укладеними незаконно. В ході розгляду справи також стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 була передана в іпотеку гр..ОСОБА_3, який 23.03.2006 року уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2, але свое право власності на квартиру належним чином не зареєстрував. На підставі договору іпотеки № 997 від 23.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, внесено відомості до Державного реєстру іпотек, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень від 06.09.2017 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя (суддя Лисенко Л.І) від 16.03.2011 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, Запорізька обласна дирекція банку «Райффайзенбанк Аваль» про визнання недійсною довіреності, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_9, який діяв за дорученням від імені ОСОБА_14 та ОСОБА_3 від 14.03.2003 р.; між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 22.08.2005 р., між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 23.03.2006 р.Відмовлено в частині позову про визнання договору іпотеки недійсним. Зазначене рішення набрало законної сили 17.10.2011 р.

Весь час, починаючи з дня смерті ОСОБА_5, яка настала 22 січня 2006 року, позивачка зі своєю сім?єю проживала в зазначеній квартирі, сплачувала за комунальні послуги, зробила в квартирі поточний ремонт, оскільки після смерті ОСОБА_5 , який зловживав спиртними напоями, квартира була в занедбаному стані. Ніхто з осіб, які були покупцями за договорами купівлі-продажу, не заявив претензій щодо квартири. Жоден з покупців не вселявся до зазначеної квартири і навіть до неї не з?являвся, не був в ній зареєстрований, не оформлював на своє ім?я договорів на надання комунальних послуг, ніколи не сплачував ніяких комунальних послуг. Позивачка вважає, що вона добросовісно заволоділа квартирою № 3 в будинку № 24 по вул..Лобановського в м.Запоріжжі , відкрито та безперервно володіє зазначеною квартирою на протязі більше як 10 років, просить визнати за нею право власності на зазначену квартиру за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, відзиву на позов суду не надав.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, пояснень суду не надав.

До суду надійшла заява від третьої особи Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль», в якій представник третьої особи просить розглядати справу у його відсутність, та письмове пояснення , згідно якого ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що володіння позивачкою спірною квартирою не можна вважати добросовісним , оскільки після смерті ОСОБА_7 , яка настала 03.09.2008 року під час перебування на розгляді в суді справи щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири, саме ОСОБА_1 стала правонаступником ОСОБА_7 в процесі, тому їй було відомо про те, що право власності на квартиру належало померлому ОСОБА_5Ф, а згодом і його спадкоємцю ОСОБА_7 та новим власникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що ОСОБА_1 із своєю сім?єю проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, до неї там проживали дідусь та бабуся.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що с січня 2008 року він вселився до квартири АДРЕСА_3 до своєї тещі, проживав там разом з дружиною ОСОБА_17А, дочкою ОСОБА_1, вони сплачували комунальні послуги, проживав там до 2016 року, пішов у звязку з розлученням.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності докази, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 96454108 від 06.09.2017 року, право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстроване на ім?я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу , 3207, 22.08.2005, приватний нотаріус ОСОБА_12 Відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні.

З копії договору купівлі-продажу , витребуваної судом за клопотанням позивача у приватного нотаріуса ОСОБА_12Є, продавцем за договором зазначений ОСОБА_10

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16 березня 2011 року по справі № 2-5/11р. відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10Ю,. ОСОБА_2, треті особи приватні нотаріусі ОСОБА_11, ОСОБА_12Є,. ОСОБА_13П,. Запорізька обласна дирекція банку «Райффайзенбанк Аваль» про визнання недійсною довіреності , договорів купівлі-продажу, договору іпотеки. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 жовтня 2011 року рішення залишено без змін. Із зазначених судових рішень вбачається, що ОСОБА_7 Звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу в серпні 2006 року. Про наявність договорів їй стало відомо при зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав. Ухвалою суду від 15 квітня 2009 року у звязку зі смертю позивачки ОСОБА_7 до участі в справі залучено правонаступника ОСОБА_1

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 031804, ОСОБА_5 помер 22.01.2006 року. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 120611, ОСОБА_7 померла 03.09.2008 року.

Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 19 травня 2002 року за р.№ 3739, ОСОБА_5 все його нерухоме майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, яке буде належати йому на день смерті, в тому числі належну йому квартиру АДРЕСА_5 (стара назва вул..Лобановського) у м.Запоріжжя, заповідав ОСОБА_7.

Згідно дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_18 14 червня 2006 року замість втраченого свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори від ОСОБА_19 30.11.2001 року за р.№ 457, ОСОБА_20 належить спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_6.

Згідно довідки Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в квартирі АДРЕСА_3 був зареєстрований ОСОБА_5 , який знятий з реєстрації у звязку зі смертю 14.02.2006 року.

Також судом досліджено копії договорів на користування електричною енергією за адресою м.Запоріжжя, вул..Лобановського,24 та договору з ПАТ «Укртелеком» на ім?я ОСОБА_1, договору на обслуговування , договору на надання телекомунікаційних послуг домофону на ім?я ОСОБА_16, рахунок на сплату послуг за спожитий газ на ім?я ОСОБА_7Ф, договорів на участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території та рахунки на сплату комунальних послуг на імя ОСОБА_5 та квитанції про сплату комунальних послуг.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_2 Запорізькою державною нотаріальною конторою 16.11.2010 року за р.№ 2-635, ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_7

Заслухавши пояснення позивача, його представника, пояснення свідків, дослідивши надані письмові докази, суд прийшов до такого висновку.

Відповідно до ст.344 ЦК України, 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Віщого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», «При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК)».

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5, яка настала 22 січня 2006 року, квартира АДРЕСА_3 перейшла у володіння ОСОБА_7Ф, яка вважала себе спадкоємицею за заповітом і який було відомо про те, що померлий ОСОБА_5 є власником квартири. ОСОБА_7 вступила в управління майном, яке, маючи заповіт померлого, вважала спадковим , шляхом вселення до квартири своєї племінниці ОСОБА_1 Ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_1 не знали та не могли знати про те, що квартиру продано за життя ОСОБА_5, оскільки ніхто із набувачів квартири до квартири ніколи не зявлявся, за адресою квартири не реєструвався, претензій щодо прав на квартиру не заявляв. 14 червня 2006 року ОСОБА_7 отримала в Першій Запорізькій державній нотаріальній конторі дублікат правовстановлюючого документу на квартиру на ім?я ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори від ОСОБА_19 30.11.2001 року за р.№ 457, який був необхідний для оформлення спадкових прав. За таких обставин суд вважає, що на час заволодіння квартирою і ОСОБА_7, і ОСОБА_1 діяли добросовісно, оскільки при заволодінні чужим майном не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності. Доводи третьої особи щодо відсутності ознаки добросовісності в діях ОСОБА_1, яка була правонаступником ОСОБА_7 в судовому процесі і знала, що право власності на квартиру оформлено на іншу особу, суд до уваги не приймає, тому що заволодіння майном відбулося до початку судового процесу за позовом ОСОБА_7

З досліджених судом доказів вбачається, що володіння позивачкою ОСОБА_1 спірною квартирою було відкритим та безперервним на протязі з дня смерті ОСОБА_5 22.01.2006 року та продовжується до теперішнього часу. Доказів наявності інших осіб, які претендують на спірну квартиру, суду не надано.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», « 11. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК)». Відповідно п.13 зазначеної постанови, «Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.»

Згідно ст. 182 ЦК України, «1. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.» . Згідно ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», 1. Державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Судом встановлено, що титульним власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_2, на імя якого зареєстровано право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_12 22.08.2005 року за р.№ 3207. Повідомлений належним чином, відповідач ОСОБА_2 будь-яких заперечень проти заявленого позову суду не надав. Зустрічних вимог щодо захисту права власності або прав на спірну квартиру інших осіб не заявлено.

За таких обставин суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», «Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно» . Згідно п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: …9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;».

За відсутності заяви про стягнення судових витрат з відповідача та відсутності попереднього розрахунку судових витрат питання про стягнення судових витрат на користь позивача судом не вирішувалось.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 18, 80, 81, 89, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «ОСОБА_4 Аваль» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2,69кв.49, право власності на квартиру АДРЕСА_1.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 21 серпня 2018 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.