Провадження № 22-ц/812/367/18 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Миколаїв

справа № 487/2086/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

та за зустрічним позовом

ОСОБА_1 до

публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

про визнання частково недійсним договору іпотеки та зобовязання перерахувати платежі

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 30 липня 2018 року суддею Щербиною С.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі Ощадбанк) звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 21 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 59 (далі Договір), за яким останній отримав 27 000 доларів США на придбання нерухомості на строк до червня 2027 року. 19 листопада 2008 року укладено додатковий договір, яким змінено розмір процентної ставки до 14 % та розмір щомісячного платежу.

Посилаючись на порушення позичальником кредитних зобовязань, Ощадбанк просив стягнути зі ОСОБА_1 кредитну заборгованість станом на 4 квітня 2017 року у розмірі 24 054,18 доларів США, з яких 23033,46 доларів США за основним боргом, 550,54 доларів США за відсотками; 470,18 доларів США комісій та 19 720, 82 грн. пені. Крім цього банк просив стягнути 3 % річних від прострочених сум заборгованості, що станом на 10 березня 2017 року складає 174, 82 грн.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, посилаючись на незаконність вимог банку та необґрунтованість розрахунку заборгованості, а також просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені. Водночас відповідач подав зустрічний позов про встановлення нікчемності окремих умов Договору (абзаци 2-4 пункту 1.12 та абзаців 4, 6 пункту 3.4), посилаючись на нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману та порушує його права, а також наполягав на перерахунку сплачених ним комісійних виплат на погашення заборгованості.

Представник Ощадбанку зустрічний позов ОСОБА_1 не визнав, обґрунтовуючи його безпідставність з посиланням на вільне та свідоме прийняття відповідачем умов кредитування та відсутність порушень Закону «Про захист прав споживачів, а також подав заяву про застосування позовної давності до вимог зустрічного позову. У відповіді на відзив позивач наголошував на відповідності розрахунку заборгованості відповідача умовам договору.

У запереченнях на відповідь банку та у відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 виклав власну оцінку доводів позивача на його доводи та посилання.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2018 року позов задоволено частково, зі ОСОБА_1 на користь Ощадбанку стягнуто 23 584 доларів США, з яких 23 033, 46 доларів США за основним боргом, 550, 54 доларів США процентів, а також 3 133,42 грн., з яких 2 958, 60 грн. пені та 174, 82 грн. 3 % річних від простроченої суми заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати, відмовити у задоволенні позову банку та задовольнити зустрічні вимоги. Апелянт посилався на те, що суд, відмовивши у стягнення заборгованості за комісією безпідставно не встановив нікчемність цього пункту Договору, не провів перерахунок заборгованості; стягнувши 3 % річних від простроченої суми, не звернув увагу на умови Договору, а при визначенні розміру пені не врахував безпідставність нарахування комісії.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Ощадбанку не вбачав порушень судом норм діючого законодавства при вирішенні зустрічних вимог ОСОБА_1 щодо нікчемності окремих умов Договору, наголошуючи на спливі позовної давності, а інші доводи апелянта вважав похідними від його хибного твердження про нікчемність умов Договору.

Відзив на апеляційну скаргу направлено ОСОБА_1 19 листопада 2018 року (а.с.192-193).

В судове засідання апеляційного суду відповідач та його представник не зявились, про час та місце судового засідання ОСОБА_1 повідомлений належним чином (а.с.97). Справу розглянуто за участю представника Ощадбанку.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2007 року ОСОБА_1 подав до Ощадбанку заявку на отримання кредиту та цього ж дня був повідомлений банком про умови кредитування (а.с. 8, 9).

21 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 59, за яким останній отримав 27 000 доларів США на придбання квартири зі сплатою 12 % річних за користування кредитом з встановленням розміру щомісячного платежу - 320 доларів США та строку кредитування - до червня 2027 року (а.с. 10-12) .

Пунктом 1.5 Договору передбачено зобовязання позичальника щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані Банком проценти ануїтетними платежами в сумі 320 доларів США шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з липня 2007 року, на відповідні позичкові рахунки позичальника, відкриті у Миколаївському облуправлінні ВАТ "Ощадбанк".

За умовами пункту 1.12 Договору передбачена сплата комісійних винагород, в тому числі одноразову винагороду одночасно з наданням кредиту (1 362, 50 грн.), щомісячну винагороду за супроводження кредиту (0,05% від суми кредиту), а також у випадках зміни умов цього Договору за ініціативою позичальника та розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні кредиту.

Пунктом 3.4 Договору передбачено право банку на дострокове повернення суми кредиту в цілому або в частині у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за іпотечним договором, в тому числі: у випадку виникнення обставин, які за обґрунтованим висновком банку призведуть до того, що позичальник не виконає свої зобов'язання по цьому договору (абзац 4); неподання позичальником на вимогу банку даних, що стосуються його фінансового стану (абзац 6).

За правилами частини 2 пункту 3.4 Договору виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту, сплату процентів та інших платежів повинно бути проведено позичальником протягом 30 днів з дати надіслання банком відповідної вимоги.

Розділом 5 Договору передбачено обсяг відповідальності позичальника за порушення умов договору, в тому числі сплата пені у розмірі 0,04 % від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення у разі порушення зобовязань по поверненню основної суми кредиту та своєчасної сплати процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за договором (пункт 5.4).

19 листопада 2008 року між сторонами укладено додатковий договір, яким розмір процентної ставки збільшено до 14 %, в щомісячний платіж - до 340 доларів США (а.с. 15,16-18).

Пунктом 1.5 додаткового договору передбачено зобовязання позичальника щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані Банком проценти ануїтетними платежами в сумі 340 дол. США шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 19 листопада 2008 року, на відповідні позичкові рахунки позичальника, відкриті у ВАТ "Ощадбанк".

Встановивши наявність кредитних зобовязань, що виникли між сторонами на підставі Договору, та проаналізувавши умови пункту 3.4 Договору в світлі Закону «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час його укладання (далі Закон), суд першої інстанції обґрунтовано не встановив ознак несправедливості угоди, які визначені частиною 3 статті 18 Закону або нечесної підприємницької діяльності, в тому числі діяльності, що вводить споживача в оману або є агресивною за частиною 1 статті 19 Закону. При цьому судом зазначено, що позичальник отримав всію необхідну інформацію щодо умов кредитування (графік погашення кредиту, структура платежів, умови відповідальності тощо), яка була необхідна останньому для здійснення свідомого вибору.

Умови, викладені в пункті 3.4 Договору, вимогам цивільного законодавства не суперечать.

Разом з тим, при вирішенні питання про стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку, що положення пункту 1.2 Договору щодо встановлення комісійних винагород, зокрема щомісячної комісії в розмірі 0,05 % від суми кредиту, не відповідають вимогам пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 щодо заборони встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. У стягненні заборгованості за комісією судом відмовлено.

Але редакція статті 11 та інші положення Закону на час укладення договору не повязувала наявність таких умов (сплата комісії) з нікчемністю договору про надання кредиту або окремих його умов.

Положення абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону щодо нікчемності умови договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою, набуло чинності на підставі Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-ІУ від 22 вересня 2011 року.

Отже передбачених Законом (в діючій на той час редакції) підстав для встановлення нікчемності пункту 1.2 Договору не вбачається.

Крім того, виходячи з положень статті 257 ЦК щодо трирічного строку позовної давності та частини 3 статті 261 ЦК щодо початку перебігу позовної давності за наслідками нікчемного правочину, який починається від дня, коли почалось його виконання, вимоги ОСОБА_1 в цій частині заявлені за його межами.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови в позові (частини 3,4 статті 257 ЦК).

Отже, основні висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення нікчемності пунктів 1.2 та 3.4 Договору відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 виконував кредитні зобовязання не в повному обсязі.

Заборгованість за кредитом (тілом) почала накопичуватись з березня 2014 року, за процентами - з лютого 2015 року, за комісією з грудня 2015 року (а.с.33, 36, 39).

Прострочена заборгованість станом на 15 грудня 2016 року складала: 2 518,10 доларів США за кредитом, 481,04 доларів США за процентами, 139,08 доларів США за комісією, 17668,06 грн. пені.

Вимога про дострокове повернення кредиту направлена ОСОБА_1 15 грудня 2016 року (а.с. 80).

Протягом строку, визначеного пунктом 3.4 Договору (30 днів), відповідач заборгованість не виплатив, кредитні кошти в повному обсязі не повернув. Останній платіж (не в повному обсязі) внесено у березні 2017 року (а.с. 21-23).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність станом на 4 квітня 2017 року невиконаних кредитних зобовязань ОСОБА_1 та підстав для стягнення з нього кредитної заборгованості (частина прострочена, частина дострокова) відповідно до умов Договору та статей 526, 611, 1048-1050 ЦК.

При визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню за судовим рішенням, апеляційний суд виходить з наступного.

Станом на 4 квітня 2017 року банком нарахована заборгованість у загальному розмірі 24 054,18 доларів США, з яких 23 033,46 доларів США за основним боргом, 550,54 доларів США за відсотками; 470,18 доларів США комісій та 19 720, 82 грн. пені та 174, 82 грн (3% річних).

Для визначення розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 суд має визначити період часу, за який нарахування можуть бути стягнуті за судовим рішенням.

Розрахунок позивачем проведено за період липень 2007 року-квітень 2017 року (а.с.21-43).

Заборгованість за кредитом (тілом) складає 23 033,46 доларів США, в тому числі прострочені щомісячні платежі та платежі, строк виконання яких не настав (дострокові) (а.с.21).

Часткове виконання ОСОБА_1 зобовязань щодо сплати щомісячних платежів до березня 2017 року, що свідчить про визнання ним свого обовязку, перериває перебіг позовної давності (стаття 264 ЦК).

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за кредитом (тіло) 23 033,46 доларів США.

Заборгованість за процентами та пенею має визначатись з урахуванням правової позиції, яка викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа № 310/1134/13-ц).

За цією правовою позицією звернення з вимогою (позовом) про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Невиконання законної вимоги банку боржником не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині вже змінений кредитором. Виконання боржником вимоги дає кредитору право на стягнення заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих лише до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до частини 2 пункту 3.4 Договору виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів повинно бути проведено позичальником протягом 30 днів з дати надіслання банком відповідної вимоги.

Вимога банком направлена боржнику 15 грудня 2016 року (а.с. 80).

Отже, станом на 15 січня 2017 року умови та строк дії кредитного договору змінились, а тому Ощадбанк має право на стягнення процентів та пені, нарахованих до 15 січня 2017 року.

За розрахунком позивача (а.с. 23) станом на 15 січня 2017 року нараховано 672,51 доларів США процентів.

За період з 15 січня 2017 року по 4 квітня 2017 року ОСОБА_1 внесені платежі: 27 січня 2017 року 350 доларів США, 27 лютого 2017 року 400 доларів США, 27 березня 2017 року 350 доларів США (а.с.83-85), а всього 1100 доларів США.

Отже, загальний розмір основного невиконаного зобовязання ОСОБА_1 складає 22 605, 97 доларів США (23 033,46 + 672,51 1100).

Розмір пені суд обмежив річним строком позовної давності (стаття 258 ЦК) і висновки суду в цій частині не оскаржуються.

Тому стягненню підлягає пеня, нарахована на прострочену частину тіла кредиту та прострочені проценти за період з квітня 2016 року (як то визначив суд) по 15 січня 2017 року (дана зміни умов Договору).

За розрахунком позивача (а.с. 28-43), пеня на заборгованість за тілом, процентами та комісією складає суму еквівалентну 341,17 доларів США (сума нарахувань у стовпчику 7).

Пеня на прострочену комісію за цей же період (квітень 2016 року- січень 2017 року) складає 11 доларів США (а.с. 39-43).

(Схема розрахунку: 43,36 дол. США Х 22 дні х 0,04 % = 0,41 дол. США; 69,54 дол. США х 58 днів х 0,04 % = 1,61 дол. США і т.д. ).

Отже, пеня за період квітень 2016 року січень 2017 року, нарахована на тіло кредиту та проценти, складає суму еквівалентну 330,17 (341,17 11) доларів США.

Оскільки суд визначив розмір пені 2950,6 грн., що меньш ніж розрахунковий розмір ( 330,17 доларів США за найменшим курсом валют в цей період), і рішення суду в цій частині банк не оскаржує, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення пені, що підлягає стягненню зі ОСОБА_1

Відсутні підстави і для відмови у стягненні з відповідача 3% річних від простроченої суми за правилами частини 2 статті 625 ЦК.

Посилання апелянта на неможливість застосування цих положень, оскільки договором встановлено інша процента ставка, повязане з невірним тлумаченням підстав відповідальності за цією нормою (стаття 625 ЦК) та процентів за користування коштами (стаття 1048 ЦК).

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеним факт невиконання ОСОБА_1 основних кредитних зобовязань в загальному розмірі 22605,97 доларів США , що також є підставою для стягнення 2950,6 грн. пені та 174,82 грн. річних за прострочення грошового зобовязання.

Рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги щодо підстав для відмови у задоволенні позову банку є власним тлумаченням відповідачем положень закону, умов угоди, розрахунку тощо та не впливають на законність судового рішення, а тому детальна відповідь на кожний з цих аргументів виходить за межі обовязку суду обґрунтувати своє рішення.

Необхідності розмежування цих понять (обґрунтувати рішення, дати детальну відповідь на всі аргументи сторони) зазначена Європейським судом з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 року (справа Проніна проти України, № 63566/00, пункт 23).

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподілу судові витрати, сплачені банком при подачі позовної заяви (10 016,29 грн.), а апелянтом при подачі апеляційної скарги (14 423,46 грн.).

Пропорційно задоволеним позовним вимогам (орієнтовно 611 977,46 грн. із 667 752,67 грн.) позивачу підлягають відшкодуванню 9180 грн.

Пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги (орієнтовно 26349,51 грн. із 638 326,97 грн.) відповідачу підлягає відшкодуванню 595 грн. Отже з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню 8 585 (9 180 595) грн. судових витрат.

Керуючись статтями 374, 375, 376, ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2018 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Миколаївського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (м. Миколаїв вул. Херсонське шосе, 50, р/р 06, МФО 326461, РНОКПП НОМЕР_1) за договором про іпотечний кредит № 59 від 21 червня 2007 року заборгованість за основним зобовязанням станом на 4 квітня 2017 року в розмірі 22 605,97 доларів США, 2 950,6 грн. пені та 174,82 грн. - 3% річних за прострочення грошового зобовязання.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Миколаївського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 8 585 грн. судових витрат.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

ОСОБА_2

---------------------------------

Повну постанову складено 14 грудня 2018 року.