ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Київ

справа № 759/11399/17

провадження № 22-ц/824/1617/18

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В. (суддя-доповідач)

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Лисиці Ю.С.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державна установа &quif;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України&q?ри; Міністерства юстиції України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Державної установи &q?пе;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України&q?ри; на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 року у складі судді Величко Т.О., повний текст складений 22.06.2018 року,

встановив:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він 25 січня 2017 року згідно з наказом Міністерства юстиції України від 28.11.2016 року №5341/к «Про затвердження організаційної структури та штату Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» він був призначений на посаду начальника відділу адміністративно-господарської роботи Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України.

10 травня 2017 року його було повідомлено про скорочення його посади в штаті Департаменту забезпечення діяльності ДКВС України та запропоновано одну пропозицію щодо роботи на нижчій посаді, а саме на посаді головного фахівця адміністративно-господарського відділу, з якою він не погодився, оскільки займана ним посада не скорочувалась і передбачена в штаті Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України у відповідності до наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2017 року за №1223/к.

Вказував, що за сплином двомісячного строку, з 10 липня 2017 року він продовжував працювати на займаній ним посаді, яка так і не була скорочена, проте 17 липня 2017 року був звільнений з посади начальника відділу адміністративно-господарської роботи Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, у відповідності до наказу №ДЗД/16-69/179-17 за ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України (через скорочення штату).

Позивач вважає, що відповідачем було звільнено позивача з порушенням порядку, встановленого законодавством, оскільки не було з'ясовано чи користувався він переважним правом на залишення на роботі, в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України він не був повідомлений про наявність вакантних посад та йому такі посади не пропонувалися.

Крім того, зазначив, що станом на 10 липня 2017 року (дата з якої він підлягав звільненню), а також на саму дату звільнення - 17 липня 2017 року ні посадовий оклад, ні посада яку він обіймав, скорочена не була, тому посилаючись на незаконність звільнення, просив поновити його на посаді начальника відділу адміністративно-господарської роботи Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» з 17 липня 2017 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 липня 2017 року до дня поновлення на посаді та моральну шкоду, яку оцінив у 64 000 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28.07.2017 року було відкрито провадження у справі.

Представник відповідача ДЗД ДКВС України заперечував проти позову, посилаючись на те, що 28.03.2017 наказом Міністерства юстиції України №1223/к було скорочено організаційну структуру та штат ДЗД ДКВС України, відповідно такий структурний підрозділ як: «відділ адміністративно-господарської роботи ДЗД ДКВС України» та штатні посади в ньому були скорочені. Крім того, було визначено про припинення ДЗД ДКВС України шляхом приєднання до новоствореної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України». На підставі вказаного наказу, 10.05.2017 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено, що у зв'язку із скороченням займаної посади, згідно із статтею 49-2 КЗпП України, можливе наступне звільнення із займаної посади відповідно до пункту першого ст. 40 КЗпП України через два місяці після ознайомлення із даним попередженням або відмови від призначення на одну із запропонованих посад. З вказаним повідомленням позивача було вчасно 10.05.2017 року ознайомлено, та запропоновано переведення на відповідну вакантну посаду у адміністративно-господарському відділі державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України», від якої позивач відмовився, що підтверджується його підписом. Крім того, 17 липня 2017 року позивачу було вручено пропозиції на вакантні посади у штаті державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України», що відповідають його кваліфікації, але нижчі ніж його посада у штаті ДЗД ДКВС України, від підпису пропозицій ОСОБА_1 відмовився про що було складено відповідний акт від 17.07.2017 року.

Зазначив, що профспілковим комітетом Київської міської об'єднаної організації ВПП ОУПС було погоджено звільнення позивача за скороченням штату про що свідчить відповідний лист від 12.06.2017 року, тому наказом ДЗД ДКВС України від 17.07.2017 року ОСОБА_1 був звільнений відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП (через скорочення штату). Підставою для звільнення зазначено наказ № 1223/к від 28.03.2017р. Вважає що ДЗД ДКВС України діяв відповідно до діючого законодавства, тому позовні вимоги є безпідставними.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 24.11.2017 року у даній справі замінено відповідача Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України на належного відповідача Державну установу &q? У;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України&q?ст; Міністерства юстиції України.

У відзиві на позов представник Державної установи &quy:;Генеральна дирекція ДКВС України» вважає що позов не підлягає задоволенню з підстав викладених у запереченні представника відповідача ДЗД ДКВС України.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 року позов задоволено частково.

Суд поновив ОСОБА_1 на посаді начальника відділу адміністративно-господарської роботи Державної установи &q?ос;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» з 17 липня 2017 року.

Стягнуто з Державної установи &quze;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України&q?ст; на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 липня 2017 року до 08.06.2018 року за 225 робочих днів у розмірі 134 173 грн.82 коп.

Стягнуто з Державної установи &qunt;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України&q?но; на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду Державна установа &qufa;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі в.о. начальника установи подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити. В обґрунтування скарги посилається на те, що були всі підстави для звільнення позивача із займаної посади відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, при цьому був дотриманий порядок звільнення відповідно до чинного законодавства.

Крім того, апелянт зазначив про неправильне визначення відповідача у справі. Зокрема, апелянт зазначив, що позивач працював в ДЗД ДКВС України та був звільнений із зазначеної установи. На момент подачі позову та винесення судового рішення про поновлення позивача на роботі, роботодавцем для позивача був ДЗД ДКВС України, який до цього часу не припинено, оскільки запису в державному реєстрі немає, натомність суд, в порушення ст.51,55 ЦПК України замінив належного відповідача ДЗД ДКВС України на неналежного відповідача Генеральну дирекцію Державної кримінально-виконавчої служби України, з якою позивач ніколи не перебував у трудових відносинах та до якого ще не перейшли права та обов'язки роботодавця позивача.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача скаргу підтримав, просив її задовольнити, посилаючись на те, що оскільки юридична особа работавця позивача не припинена, тому відсутній предмет спору з відповідачем Генеральною дирекцією ДКВС України.

Позивач та його представник заперечували проти скарги, просили відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведені матеріалами справи.

Зокрема, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач маючи аналогічну вакантну посаду в штатному розписі Державної установи &quви;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби Україани з невідомих підстав не запропонував посаду начальника відділу адміністративно-господарської роботи позивачу, яка була вакантна, чим порушив право позивача на працевлаштування, також не довів суду, вказана посада потребувала іншої кваліфікації та досвіду роботи, ніж мав позивач.

Проте, судова колегія вважає такий висновок суду зроблений з порушенням норм цивільно-процесуального законодавства.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналізуючи наведені норми права вбачається, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, суд розглядає справи тільки за звернення особи та тільки відносно тієї особи, яку визначив у своєму позові позивач. Позивач же може звернутися за захистом свого права тільки до особи, яка його порушила.

Як убачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся з позовом саме до Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28.07.2017 року було відкрито провадження у справі (т.1 а.с.51).

Представник відповідача ДЗД ДКВС України надав суду свої заперечення проти позову (т.1 а.с.63).

В подальшому, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 24.11.2017 року було замінено відповідача Департамент забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України на належного відповідача Державну установу &qu7 ;Генеральна дирекція ДКВС України&q?рт; Міністерства юстиції України (т.1 а.с.149).

Проте, судова колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції, що належним відповідачем у справі є Державна установа &qukm;Генеральна дирекція ДКВС України&q? к; Міністерства юстиції України з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-другої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Як убачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - Департамент забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України з 17 березня 2017 року знаходиться у стані припинення (т.1 а.с.140, т.2 а.с.6-7).

Дата запису про створення державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку ДКВС України», нова назва Державна установа &qud ;Генеральна дирекція ДКВС України&q?ор; - 17.03.2017 року (т.2 а.с.6-13).

За таких обставин, висновок суду про заміну відповідача є помилковим, оскільки відсутнє підтвердження факту правонаступництва та передання усіх прав та обов'язків до Державної установи &q?ис;Генеральна дирекція ДКВС України&quпо; Міністерства юстиції України, оскільки матеріали справи не містять передавальних актів, та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб про припинення Департаменту забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України.

Отже, Департамент забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України, як, в силу статті 28 ЦПК України 2004 року, так і в сислу ст.47 ЦПК України володіє цивільною процесуальною дієздатністю, є самостійним суб'єктом трудового права, як організація, що має статус юридичної особи.

Таким чином, судом першої інстанції не було дотримано вказаних вимог цивільного процесуального законодавства України, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом саме до Департаменту забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України, представник якого, отримавши копію позову в суді заперечував проти позовних вимог з вищевикладених підстав, тому судова колегія, усуваючи недоліки суду першої інстанції, який фактично замінив належного відповідача на неналежного, переглядаючи справу по суті приходить до наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених в пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 8 Закону України &q?оз;Про зайнятість населення&q?ю ;, власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Статтею 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 частини першої (крім випадку ліквідації підприємства, станови, організації) статті 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що структуру та штат ДЗД ДКВС України було затверджено 28.11.2016 наказом Міністерства юстиції України від 28.11.2016 № 5341/к «Про затвердження організаційної структури та штату Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» (т.1 а.с.102).

Відповідно до затвердженої організаційної структури та штату ДЗД ДКВС України, ОСОБА_1 наказом ДЗД ДКВС України від 25.01.2017 № ДЗД/ 16-10/179-17 був призначений на посаду начальника відділу адміністративно-господарської роботи ДЗД ДКВС України (т.1 а.с.12).

28.03.2017 наказом Міністерства юстиції України №1223/к «Про затвердження структури та штату державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» було скорочено організаційну структуру та штат ДЗД ДКВС України та затверджено структуру та штат державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» (т.1 а.с.15).

Крім того, наказом Міністерства юстиції України № 878/5 від 15.03.2017 було визначено про припинення ДЗД ДКВС України в результаті реорганізації шляхом приєднання до державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» (т.1 а.с.124).

Судом також встановлено, що на підставі вказаного наказу, 10.05.2017 року позивача було повідомлено, що у зв'язку із скороченням займаної посади, згідно із статтею 49-2 КЗпП України, про можливе наступне звільнення із займаної посади відповідно до пункту першого ст. 40 КЗпП України через два місяці після ознайомлення із даним попередженням або відмови від призначення на одну із запропонованих посад (т.1 а.с.11).

З вказаним повідомленням позивача було вчасно 10.05.2017 року ознайомлено, та запропоновано роботу у адміністративно-господарському відділі державної установи Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України». Від запропонованого призначення Позивач відмовився, що підтверджується відповідним власноручним підписом позивача в цій пропозиції.

Крім того, 17 липня 2017 року позивачу було вручено пропозиції про іншу роботу штаті державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України», що відповідають його кваліфікації. Від підпису пропозицій ОСОБА_1 відмовився, про що складено відповідний акт від 17 липня 2017 року (т.1 а.с.69-71).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час апеляційного розгляду, відповідач не запропонував аналогічну посаду начальника відділу адміністративно-господарської роботи відділу державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку ДКВС України» позивачу, оскільки ця посада не була вакантна (т.1 а.с.239).

Наказом ДЗД ДКВС України від 17.07.2017 № ДЗД/16-69/179-17 ОСОБА_1 звільнений відповідно до пункту першого частини першої ст. 40 КЗпП (через скорочення штату). Підставою для звільнення зазначено наказ № 1223/к від 28.03.2017року (т.1 а.с.8)

При цьому профспілковим комітетом Київської міської об'єднаної організації ВПП ОУПС було погоджено звільнення Позивача за скороченням штату, про що в матеріалах справи є відповідний лист від 12.06.2017 № ДЗД/16-409-ДЗД.02/171-17 (т.1 а.с.72).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт того, що відповідач виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши йому під підпис іншу роботу за відповідною спеціальністю та роботу на посадах, на яких працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів&qut'; від 06.11.1992 р. № 9 «судам слід мати на разі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування)».

При розгляді спору про поновлення працівника на роботі судом перевіряється та встановлюється наявність підстав для звільнення, чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників та перевіряється дотримання законодавства про порядок звільнення. Звільнення працівників певної кваліфікації та спеціалізації з одночасним прийняттям на роботу працівників іншої спеціалізації та кваліфікації визначається на розсуд власника або уповноваженого ним органу та при розгляді спору не перевіряється.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,

постановив :

Апеляційну скаргу Державної установи &qu/p;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України&qut-; задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної установи &qu-l;Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України&quiz; судові витрати у розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :