Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 462/4801/15-ц

провадження № 61-33798св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - державний нотаріус Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Гуділіна ІринаІванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - державний нотаріус Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Гуділіна І. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори ГуділіноюІ. І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-370. Зазначив, що його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, він ніколи не мав бажання продавати зазначену квартиру, при укладенні договору купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року № 2-370 не усвідомлював наслідків договору, нотаріусом не було роз'яснено, що він підписував саме договір купівлі-продажу квартири. Посилався на те, що він не отримував коштів у рахунок оплати вартості вказаної квартири, його дружина не надавала згоди на продаж цієї квартири, що також вважав підставою для визнання договору недійсним.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 квітня 2014 року № 2-370 та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2014 року №2-370.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 квітня 2017 року у складі ОСОБА_8 позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 квітня 2014 року № 2-370, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Гуділіною І. І. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2014 року № 2-370. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 квітня 2014 року № 2-370 не було з'ясовано думку дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_9 щодо її згоди на укладення вказаного договору, оскільки спірний договір укладено з порушенням приписів статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочину недійсним та задоволення позовних вимог ОСОБА_4 Також зазначив, що доводи ОСОБА_4, щодо перебування в стані, в якому той не усвідомлював значення своїх дій на час укладання спірного договору купівлі-продажу квартири та відсутністю оплати згідно договору є безпідставними.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 було набуто квартиру в порядку приватизації житлового фонду згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в приватну власність, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 та заявою ОСОБА_4 від 29квітня 2014 року, яку він надав нотаріусу під час укладення оспорюваного договору. Указана обставинавиключає наявність права спільної сумісної власності подружжя на зазначену квартиру у ОСОБА_4 та ОСОБА_9, а, отже, згода його дружини на укладення спірного договору щодо відчуження квартири була непотрібна. Крім того, матеріали справи не містять доказів введення ОСОБА_4 в оману, щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення відповідного правочину, а надані ним довідки медичних установ не містять підтвердження того, що на момент укладення спірного договору він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Отже, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відсутні.

У липні 2017 року ОСОБА_4, в особі його представника - ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що він ніколи не мав наміру продавати свою квартиру, що ОСОБА_6 скориставшись тим, що він є особою похилого віку, зловживаючи його довірою, умисно, попередньо розповівши про необхідність переукладання договорів на електропостачання, водопостачання та тепло забезпечення, ввів його в оману щодо правової природи правочину. Зазначив, що йому не було роз'яснено ні ОСОБА_6, ні нотаріусом про те, що він підписує саме договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Коштів, указаних у спірному договорі, в рахунок оплати вартості квартири не отримував.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_10, подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, а рішення суду апеляційної інстанції законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 29 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Гуділіною І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-370.

Відповідно до пункту 1 договору продавець продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1.

У пункті 2 договору вказано, що зазначена квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради та зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с. 13).

У пункті 4 спірного договору купівлі-продажу квартири зазначено, що купівля указаної квартири вчиняється за 180 552,00 грн, які продавець отримав від покупця в повній сумі шляхом безготівкового перерахування з рахунку покупця на рахунок продавця до посвідчення цього договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує отримання повного розрахунку за цю квартиру.

Відповідно до пункту 7 договору купівлі-продажу, вищезазначена квартира є особистою приватною власністю продавця, про що зазначено в заяві, поданій в Сьому Львівську державну нотаріальну контору 29 квітня 2014 року.

Також встановлено, що ОСОБА_4 в серпні 1996 року набув квартиру в порядку приватизації житлового фонду згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в приватну власність, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 та заявою ОСОБА_4 від 29 квітня 2014 року, яку він надав нотаріусу під час укладення оспорюваного договору.

Факт повного розрахунку за спірним договором також підтверджується довідкою, випискою про рух коштів та копією платіжного доручення (а.с. 78-80).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 22 КпШС України в редакції чинній на час набуття ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно частини другої та четвертої статті 369 ЦК України, у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Суд апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу вказаної квартири, його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення відповідного правочину, й доказів про те, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

При цьому, апеляційним судом вірно зазначено, що квартира АДРЕСА_1 не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона набута ОСОБА_4 в порядку приватизації житлового фонду згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить йому на праві приватної власності, тому зазначене виключило необхідність отримувати згоду його дружини на укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. Також вірно зазначив про те, що право власності на вказану квартиру було набуто у 1996 року, тому ці правовідносини регулюються нормами КпШС України, які не передбачали віднесення нерухомості, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя шляхом приватизації, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Тобто, відсутні обставини, які б свідчили про необхідність отримання згоди ОСОБА_9 на укладення спірного договору ОСОБА_4, про порушення при укладенні спірного договору прав останньої, які у цих правовідносинах не пов'язані з правами ОСОБА_4, та вимог закону.

Отже, оскільки відсутні обставини, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_4 при укладені спірного договору, як продавця квартири, та вимог закону, тому обґрунтованими є висновки апеляційного суду про відмову ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що при укладенні спірного договору його було введено в оману щодо правової природи спірного правочину, й не було йому роз'яснено нотаріусом про те, що він підписує саме договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, та щодо неотримання ним коштів, указаних у спірному договорі, в рахунок оплати вартості зазначеної квартири, були предметом розгляду апеляційного суду й спростовуються матеріалами справи та наведеними судом доказами, тому є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В. Синельников