Справа № 363/171/15-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/3066/18 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 6 28.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - Олійника В.І.,

суддів: Лівінського С.В., Яворського М.А.,

при секретарі Немудрій Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Вищедубечанського лісового господарства» до Київської обласної державної адміністрації, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування землі, -

в с т а н о в и л а :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» з даним позовом, в якому просив визнати недійсними:

розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації Київської області від 30.01.2008 року №/№62-76 «Про вилучення, зміну цільового призначення земельної ділянки»;

розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації Київської області від 22.09.2008 року №686 і №687 «Про передачу у власність громадян земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва на території Пірнівської сільської ради;

та оформлені на їх підставі 18 державних актів про право власності на спірні земельні ділянки за третіми особами, а після продажу земельних ділянок у листопаді 2008 року за відповідачкою ОСОБА_2

Свої вимоги обґрунтовував тим, що всупереч п.5 ст.27, ст.ст.31, 57 ЛК України, ст.ст.3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ч.9 ст.149 ЗК України (чинних на час виникнення спірних правовідносин) оспореними розпорядженнями з державної власності єдиним масивом вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення загально площею 13 га і передано у приватну власність під садівництво та особисте селянське господарство з порушенням порядку зміни цільового призначення згідно статті 207 ЗК України за відсутності відшкодування втрат лісогосподарського виробництва.

У той же час земельні ділянки, ліси, що перебувають у державній власності площею понад 1 га вилучає та передає у власність для несільськогосподарських потреб лише КМУ, коли обласні державні адміністрації такими повноваженнями не наділені, які відповідачами перевищено, а тому прокурор вважав, що спірні земельні ділянки вибули з державної власності поза волею власника.

З цих підстав порушував питання про витребування земельних ділянок на користь держави в особі КМУ та ДП «Вищедубечанського лісового господарства» з незаконного володіння ОСОБА_2 та визнання права власності за державою в особі КМУ та за ДП «Вищедубечанське лісове господарство» права користування на вказані земельні ділянки загальною площею 13 га.

В суді першої інстанції прокурор позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив про його задоволення.

Представник КМУ, будучи неодноразово повідомленим про розгляд справи, до суду не прибув, про причини неявки суд не повідомив і своє ставлення до позову не висловив.

Представник Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» подав письмові пояснення, в яких зазначив, що згідно вимог ст.50 ЗУ «Про землеустрій» при вилученні спірних земельних ділянок та узгодженні з їхнім підприємством розроблено і складено окремі проекти землеустрою щодо кожної з них і таким чином сформовано окремі земельні ділянки, щодо яких припинено право користування з повним відшкодуванням заподіяних підприємству збитків у розмірі 1 105 776 грн.

Заявлений прокурором позов Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство», в інтересах якого заявлено позов, його не підтримало і порушень своїх прав не вбачало. Натомість зазначило, що задоволення позову потягне за собою зобов'язання повернути отримані грошові кошти та призведе до катастрофічних фінансових наслідків для підприємства і заподіяння шкоди державі.

Представник відповідача - Київської обласної державної адміністрації просив розглянути справу за їх відсутності і подав письмові заперечення, в яких зазначив, що оскаржені розпорядження прийнято з дотриманням земельного, лісового законодавства України, згідно Законів України «Про місцеві державні адміністрації», «Про державну землевпорядну експертизу» щодо окремо зформованих земельних ділянок, площа кожної з яких не перевищує 1 га, а відтак питання про її вилучення в землі запасу, зміну цільового призначення належить до повноважень обласної державної адміністрації.

Представник відповідача ОСОБА_2 в суді проти задоволення позову заперечив і зазначив, що відносно кожної земельної ділянки, як вбачається зі змісту розпорядження, розроблявся окремий проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення, зміни цільового призначення земельної ділянки та віднесення її до земель запасу, сплату збитків землекористувачу, що відбулося за погодженням з останнім. Позивачем не надано доказів перевищення повноважень відповідачами, коли чинне законодавство України не передбачає обмеження приймати декілька розпоряджень в один день щодо суміжних земельних ділянок. У справі відсутні докази того, що при вилученні земельних ділянок і передачі їх у власність дії і наміри відповідачів були спрямовані на перевищення повноважень, порушення вимог Закону, коли доводи позову про це ґрунтуються на припущеннях.

За таких же викладених вище підстав висловив в суді свої заперечення і представник Вишгородської районної державної адміністрації. Також відповідачі просили застосувати в цій справі строк позовної давності.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі першого заступника прокурора Київської області з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позову підставою для визнання недійсними розпоряджень та державних актів про право власності на земельні ділянки бути не можуть.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 30 січня 2008 року за №/№62-75 за згодою землекористувача, відповідно до висновків державної експертизи землевпорядної документації від 15 листопада 2007 року затверджено проекти землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «Вищедубечанське лісове господарство» (Пірнівське лісництво, квартал 166) та переведення земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення до категорії земель сільськогосподарського призначення (земель запасу на території Пірнівської сільської ради), вилучено земельні ділянки з постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та змінено цільове призначення земельних ділянок. Зазначене стосувалося 12 земельних ділянок площами 0,99 га (10 земельних ділянок), 0, 5790 га та 0,5410 га.

На підставі розпоряджень Вишгородської РДА №686 та №687 від 22 вересня 2018 року у власність третіх осіб передано 18 вказаних земельних ділянок з вилученням їх із земель запасу для особистого селянського господарства та садівництва на території Пірнівської сільської ради і у зв'язку з чим видано:

державний акт серії НОМЕР_1 на право власності ОСОБА_17 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_2, загальною площею 0,99 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_3 на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_4, загальною площею 0,99 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_5 на право власності ОСОБА_5 ОСОБА_17 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_6, загальною площею 0,99 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_7 на право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_8, загальною площею 0,99 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_9 на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_10, загальною площею 0,99 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_11 на право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_12, загальною площею 0,99 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_13 на право власності ОСОБА_9 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_14, загальною площею 0,99 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_15 на право власності ОСОБА_10 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_16, загальною площею 0,5790 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_17 на право власності ОСОБА_11 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_18, загальною площею 0,99 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_19 на право власності ОСОБА_12 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_18, загальною площею 0,5410 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_20 на право власності ОСОБА_13 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_21, загальною площею 0,87 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_22 на право власності ОСОБА_14 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_23, загальною площею 0,8700 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_24 на право власності ОСОБА_15 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_25, загальною площею 0,8700 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_26 на право власності ОСОБА_16 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_27, загальною площею 0,8700 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_28 на право власності ОСОБА_13 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_29, загальною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва;

державний акт серії НОМЕР_30 на право власності ОСОБА_14 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_31, загальною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва;

державний акт серії НОМЕР_32 на право власності ОСОБА_15 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_33, загальною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва;

державний акт серії НОМЕР_34 на право власності ОСОБА_16 на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_35, загальною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва.

У подальшому згідно договорів купівлі-продажу від 12.11.2008 року право власності на земельні ділянки оформлено за ОСОБА_2, а на низці згаданих вище державних актах проставлено відмітки про перехід права власності, а також видано нові державні акти зокрема:

державний акт серії НОМЕР_36 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_33, загальною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва;

державний акт серії НОМЕР_37 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_35, загальною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва;

державний акт серії НОМЕР_38 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_16, загальною площею 0,5790 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_39 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_40, загальною площею 0,5410 га, для ведення особистого селянського господарства;

державний акт серії НОМЕР_41 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_29, загальною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва;

державний акт серії НОМЕР_42 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_31, загальною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва.

Згідно зі ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження районних державних адміністрацій з питань земельних та лісових відносин визначаються Законом України «Про місцеві державні адміністрації», Земельним та Лісовим кодексами України.

За ч.2 ст.1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідно адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

За ст.30 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації та їх голови при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед Президентом України.

Місцеві державні адміністрації та їх голови при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед Кабінетом Міністрів України та підзвітні і підконтрольні йому.

Статтею 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Згідно з ч.ч.1, 2, 6, 9 ст.149 ЗК України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб.

Згідно чинного на той час п.5 ст.27 Лісового кодексу України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що розпорядженнями Київської ОДА та Вишгородської РДА земельні ділянки вилучені та надані у приватну власність вищевказаним особам загальною площею 13 гектарів у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог чинного на той час законодавства. Крім того, жодна зі спірних сформованих земельних ділянок як самостійний об'єкт права власності не має площі більшої за 1 га.

Відповідно до частини першої ст.50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, що діяла на момент видання спірних розпоряджень) у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Вилучення та надання земельних ділянок громадянам ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,ОСОБА_19, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16 здійснювалося за проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, переведення їх до категорії земель сільськогосподарського призначення та відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_20, ОСОБА_9, ОСОБА_10,ОСОБА_19, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16 для ведення особистого селянського господарства та для ведення індивідуального садівництва в межах Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області погоджені в установленому порядку з усіма необхідними органами.

Відповідність проектів землеустрою, а отже і розпоряджень голови Київської облдержадміністрації, вимогам чинного законодавства підтверджується висновками державної експертизи землевпорядної документації від 15 листопада 2007 року за №№ 8-226e, 8-216е, 8-219е, 8-215е, 8-210е, 8-214е, 8-217е, 8-208е, 8-212е, 8-213е, 8-209е, 8-211e, 8-220е, 8-218е і посилання, що містяться в оскаржуваних розпорядженнях, прокурором в суді не спростовано.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» одним із головних завдань державної землевпорядної експертизи є перевірка відповідності проектної документації вимогам земельного законодавства України та діючих нормативно-технічних документів. А згідно з ч.4 ст.35 цього Закону позитивні висновки державної експертизи щодо об'єктів обов'язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією.

Суд вірно погодився з тим, що неможливо виділити земельну ділянку без попереднього її формування на підставі проекту землеустрою згідно ст.50 Закону України «Про землеустрій».

Також щодо кожної вилученої у ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельної ділянки розроблявся окремий проект землеустрою. Лише після того, як відбулося формування кожної окремої земельної ділянки, припинилося право користування нею.

Щодо кожної земельної ділянки Київською обласною державною адміністрацією видано окреме розпорядження в межах компетенції даного державного органу.

Згідно з п.5 ст.31 ЛК України на момент видання оспорюваних розпоряджень обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для господарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними.

Відповідно до вимог ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права тощо.

Річчю згідно ст.179 ЦК України є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Статтею 178 ЦК України визначено оборотоздатність об'єктів цивільних прав, які можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої.

Отже, Кабінет Міністрів України мав вилучати лісові земельні ділянки у разі, якщо б за одним проектом землеустрою було б сформовано одну земельну ділянку, як самостійний об'єкт права власності в розумінні вимог ст.179 ЦК України, ст.50 Закону України «Про землеустрій», ст.ст.27, 31 ЛК України, ст.149 ЗК України площею більше 1 га та яка б у подальшому вилучалася у попереднього лісокористувача одним розпорядженням.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що прокурором не надано суду будь-яких доказів того, що дії відповідачів спрямовані на перевищення своїх повноважень та обумовлювалися наміром порушити Закон і розпорядитися земельною ділянкою площею понад 1 га.

При цьому чинним законодавством України не визначено поняття «єдиного масиву земельної ділянки» в контексті викладених вимог законодавства України, відтак доводи позову про це ґрунтуються на припущеннях, коли сам тільки факт прийняття спірних розпоряджень в один день щодо декількох суміжних ділянок про порушення законодавства свідчити не може.

Та обставина, що ДП «Вищедубечанське лісове господарство», як належний землекористувач, (що виконує одну з функцій власника держави), погодила проекти землеустрою та дала дозвіл на вилучення спірних земельних ділянок, а згідно вимог ст.207 ЗК України отримала відшкодування втрат лісогосподарського виробництва в розмірі 1 105 776 грн., свідчить про дотримання регламентованої Законом процедури вилучення земельних ділянок з власності держави, якій отримані втрати відшкодовано в повному обсязі.

Зазначені обставини підтверджуються листами, розрахунками грошової оцінки збитків ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 18 вересня 2007 року за №/№781-794 та випискою про рух коштів.

За наведених підстав суд прийшов до правильного висновку, що запропоноване в позові втручання в права власника, добросовісного набувача майна, є явно непропорційним, призведе до істотного дисбалансу прав та інтересів добросовісного набувача, законної мети не переслідує, в той час як державою в особі уповноваженого підприємства вже отримано відшкодування в розмірі 1 105 776 грн.

Викладеним у повній мірі спростовуються доводи позову про порушення прав держави і державного підприємства, порушення процедури зміни цільового призначення.

Таким чином, спірні розпорядження голови Київської облдержадміністрації не суперечать актам законодавства, видані з дотриманням вимог встановлених Земельним та Лісовим кодексами України, Законами України «Про землеустрій» та «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Отже, вилучені та надані у приватну власність третім особам спірні земельні ділянки лісового фонду не перевищують 1 га в розумінні викладених вимог Закону. Зазначене свідчить, що Вишгородська РДА в Київській області та Київська ОДА діяли в межах своїх повноважень.

На підставі викладеного не можна дійти висновку про те, що земельні ділянки вибули з володіння держави не з волі її органів, тобто в даному випадку відсутні підстави передбачені п.3 ч.1 ст.388 ЦК України для витребування спірного майна від відповідача.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Як вірно зазначено судом та вбачається з матеріалів справи, оскаржувані розпорядження про передачу земельних ділянок здійснено державою шляхом прийняття рішень державними органами, тобто внаслідок реалізації волі держави на розпорядження державною власністю.

В подальшому майно набуто у власність ОСОБА_2 за оплатними договорами в осіб, які мали право на його відчуження на підставі договорів купівлі-продажу, про що свідчить визнання їх державними органами, тобто державна реєстрація цих правочинів.

Питання про визнання вказаних правочинів недійсними в позові не порушувалося. Таким чином, відповідачка ОСОБА_2С є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

Згідно Постанови Верховного суду України 6-1376цс16 від 29.06.2016 року до спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Протокол ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що доводи позову не можуть бути підставою для визнання недійсними розпоряджень та державних актів про право власності на земельні ділянки.

З цих підстав не підлягала до задоволення і вимога про витребування від ОСОБА_2 спірних земельних ділянок на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Також колегія суддів звертає увагу на те, що спірні земельні ділянки виділені органом державної виконавчої влади у власність відповідачам, тобто станом на час подання позову не перебували в сфері виконання функцій позивача - ДП «Вищедубечанське лісове господарство», яке до того ж відмовилося підтримувати позов, а тому правове обґрунтування позову є неспроможним.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

У даній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Крім того, в разі допущення порушень з боку органів державної влади, то вони і в такому разі самі по собі не можуть бути безумовною підставою для скасування розпоряджень органу державної виконавчої влади про передачу земельних ділянок та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувачів, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність.

Обґрунтовуючи позов, прокурор про наявність таких обставин не зазначав, а представники відповідачів подібні обставини заперечили.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а тому треті особи розпорядилися належними їм земельними ділянками шляхом їх відчуження згідно з нормами цивільного законодавства, внаслідок чого дійсним власником спірних земельних ділянок на цей час є відповідачі.

На підставі викладеного суд першої інстанції вірно не вбачав достатніх правових підстав для позбавлення відповідачів права власності за наявних у справі доказів.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини, яка ґрунтується на Першому протоколі до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, забороняє позбавляти фізичних осіб права мирного володіння майном в разі виявлення порушень з боку органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їхніх посадових або службових осіб, пов'язаних із набуттям фізичними особами відповідного права власності. В цьому разі можуть бути застосовані санкції стосовно винних посадових або службових осіб відповідних органів влади, а не власників майна.

Проте, зазначене не було спростоване прокурором.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що всупереч вимогам ст.ст.76-81 ЦПК України будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про необхідність визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності суду не подано.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставі, що не заборонено законом.

За ч.2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позову.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: