Справа № 710/931/18
Провадження № 2/710/559/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.12.2018 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участі секретаря судового засідання - Бараненко А. В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача Кисельової Т.М.,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лебединська аграрна компанія» про визнання недійсним та скасування договору емфітевзису та скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис),

ВСТАНОВИВ:

23.07.2018 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить постановити рішення, яким визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений 26.01.2016 між ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 з однієї сторони та Товариство з обмеженою відповідальністю «Лебединська аграрна компанія» в особі директора ОСОБА_5, який діяв на підставі Статуту товариства, надалі «Землекористувач», з моменту його укладання та підписання сторонами. Крім цього просив скасувати державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) із кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована в адміністративних межах м. Шпола, Черкаської області, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить позивачеві на праві приватної власності.

В подальшому позивач змінив предмет позову та просив визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений 23.12.2015 між ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 з однієї сторони та Товариство з обмеженою відповідальністю «Лебединська аграрна компанія» в особі директора ОСОБА_6, який діяв на підставі Статуту товариства, надалі «Землекористувач», з моменту його укладання та підписання сторонами. Крім цього просив скасувати державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) із кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована в адміністративних межах м. Шпола, Черкаської області, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить позивачеві на праві приватної власності.

Свій позов позивач мотивував тим, що позивач є власником земельної частки (паю), яка розташована в адміністративних межах м. Шпола Черкаської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2,7104 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав власників на нерухоме майно. Згідно довідки №163 від 20 червня 2018 року, виданої ТОВ «Лебединська Аграрна Компанія» між позивачем та відповідачем 26.01.2016 укладений договір емфітевзису, відповідно до якого позивачу нараховано дохід в сумі 31055,90 грн. і виплачено 25 000 грн., в 2016 році. Договором не передбачено нарахування та виплата в наступних періодах. Даний договір не відповідає волевиявленню позивача, оскільки укладений без його присутності, без погодження із позивачем особою, якій він довірив свої інтереси, він прямо порушує право власності позивача на земельну ділянку в частині її користування, тому він вимушений звернутися до суду позовом про визнання недійсним договору емфітевзису та скасування його державної реєстрації з огляду на наступне. У 2011 році між позивачем та відповідачем була укладена угода про використання його земельної частки (паю), яка розташована в адміністративних межах м. Шпола Черкаської області, та яка належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1. Оригінал державного акту на право приватної власності на землю позивач віддав представникам відповідача у 2011 році, отримавши у 2011 році кошти в розмірі 20 000 грн., за користування його земельною ділянкою. У 2011 році позивач підписав довіреність на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, строк дії якої уже закінчився. У травні 2018 року позивач дізнався про оформлення договору емфітевзису на 100 років, який був укладений представниками позивача без погодження з ним як власником землі. Договір емфітевзису вважає недійсним з моменту його підписання представниками позивача та державної реєстрації у приватного нотаріуса з огляду на наступне: Дія довіреності на ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, на сьогодні припинена в зв'язку з закінченням строку дії, а оскільки вказані особи, укладаючи від імені позивача договір емфітевзису діяли всупереч його інтересам, не погоджували укладення даного договору із позивачем, тому позивач вважає такий договір недійсним з моменту його підписання. Згоди щодо істотних умов договору емфітевзису між позивачем як власником земельної ділянки та відповідачем досягнуто не було, тому договір емфітевзису, укладений між ОСОБА_4, який діяв не в інтересах позивача, а в інтересах ТОВ «Лебединська аграрна компанія» від 23.12.2015 є недійсним з моменту його укладення. Відсутність волевиявлення позивача на укладення договору емфітевзису може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 25.07.2018 було залишено позовну заяву без руху для усунення недоліків. Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 03.08.2018 року, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Крім цього задоволено клопотання про витребування доказу.

Відповідачем на виконання даної Ухвали, було надано затребуваний доказ, та подано відзив на позовну заяву.

У своєму відзиві відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає наступне. Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) між ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності серія ВРЛ №231083 від 29.06.2011, яка була надана йому у встановленому порядку особисто власником землі ОСОБА_1 і яка була підписана ним особисто, діючи в межах повноважень та відповідно до змісту даної довіреності в інтересах власника землі ОСОБА_1 та ТОВ «Лебединська Аграрна Компанія», в особі директора ОСОБА_6, був укладений 23.12.2015 у повній відповідності до вимог глави 33 ЦК України та глави 16-1 Земельного Кодексу України і з урахуванням вимог Земельного Кодексу України щодо особливостей земельної ділянки, як предмета договору, істотних умов договору, прав і обов'язків сторін тощо, а також з урахуванням вимог ЦК України щодо укладання договорів. Вказаний договір зареєстрований у встановленому порядку 21.01.2016 року приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу, Черкаської області ОСОБА_8, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна номер інформаційної довідки 52085876 від 26.01.2016 року та актуальною інформацією про державну реєстрацію іншого речового права-номер запису про інше речове право: 13009949. При укладанні вказаного договору повірений ОСОБА_5, який діяв від імені довірителя ОСОБА_1 на підставі довіреності від 29.06.2011, яка була складена та посвідчена нотаріально у встановленому законом порядку, вчинив від імені довірителя вказаний договір відповідно до змісту даного йому доручення, як передбачено ст.1004 ЦК України, так як в довіреності ОСОБА_1 чітко вказано, що повірені, вказані в довіреності мають право, в тому числі укладати від імені довірителя правочини щодо розпорядження всім належним довірителю майном, у тому числі, але не виключно: земельними ділянками, грошима, житловими ділянками, квартирами, нежитловими спорудами, укладати від імені довірителя правочини, які повірений вважає прийнятними та доцільними. Крім того ОСОБА_1 в своїй позовній заяві підтверджує, що отримав у 2011 році 20000 грн. за користування юридичною особою належної йому земельної ділянки на підставі договору і передав оригінал правовстановлюючого документа на землю, а саме державного акту на право приватної власності на землю серія И-ЧР НОМЕР_2 для юридичного оформлення договору на користування земельною ділянкою. Укладений договір емфітевзису відповідно до ст. 407 ЦК України та ст.1021 Земельного кодексу України є договором про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб і відповідно до його положень у ОСОБА_1 право власності на належну йому земельну ділянку не припиненою належна йому земельна ділянка відповідно до вищевказаного договору передана в користування ТОВ «Лебединська аграрна компанія», що ніяким чином не протирічить його волі на передачу належної їй земельної ділянки у користування.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 12.11.2018 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання представник позивача та позивач з'явилися, позов підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

У судове засідання представник відповідача з'явився, заперечував проти позову, аргументуючи свою позицію, яка аналогічна викладеному у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

В довідці від 20.06.2018 №163 наданій ТОВ «Лебединська аграрна компанія», міститься інформація про те, що громадянину ОСОБА_1 згідно договору емфітевзису від 26.01.2016 з ТОВ «Лебединська - Аграрна Компанія», дохід нараховано в сумі 31055,90 грн., і виплачено 25000,00 грн., в 2016 році. Договором не передбачено нарахування та виплата в наступних періодах. (а.с.9).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, номер інформаційної довідки 131135821 від 17.07.2018, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 57, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, номер запису про право власності 13009792, дата державної реєстрації 21.01.2016, державний реєстратор - приватний нотаріус ОСОБА_8, Шполянський районний нотаріальний округ, Черкаська область. Підстава виникнення права власності - державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ІІ - ЧР № НОМЕР_3, виданий 25.12.2002 року, видавник Шполянська міська рада. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку площею 2,7104 га, зареєстровано 21.01.2016 року, номер запису про інше речове право: 13009949. Державний реєстратор - приватний нотаріус ОСОБА_8, Шполянський районний нотаріальний округ, Черкаська область. Строк дії іншого речового права 100 (сто) років. Підстава виникнення іншого речового права - договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), серія та номер: б/н, виданий 23.12.2015, видавник - ОСОБА_1; ТОВ «Лебединська Аграрна Компанія». Додаткові відомості: Землекористувач сплачує Власнику плату у розмірі 15 000 (п'ятнадцять тисяч) гривень 00 коп., що сплачується ним у грошовій формі на протязі 14 календарних днів із дня підписання даного Договору та є повним розрахунком Землекористувача з Власником за весь строк дії даного Договору. (а.с.11).

Згідно умов договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 23.12.2015, який був укладений між ОСОБА_5, який діє на підставі Довіреності серія ВРЛ №231083 від 29.06.2011 року в інтересах власника ОСОБА_1, - надалі Власник, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Лебединська Аграрна Компанія» в особі директора ОСОБА_6, який діє на підставі статуту - землекористувач, власник надає землекористувачу право використовувати земельну ділянку, для сільськогосподарських потреб на праві емфітевзису. В пункті 1.2 договору прописано, - земельна ділянка розміром 2,7104 га, розташована в межах Шполянської міської ради Шполянського району Черкаської області, кадастровий номер НОМЕР_1, перебуває у власності власника на підставі державного акту ІІ-ЧР НОМЕР_2, виданого 25.12.2002 року, видавник: Шполянська міська рада. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Пункт 1.7 договору, передбачає, що право користування земельною ділянкою переходить до землекористувача з моменту державної реєстрації цього договору. Згідно п.2.1 договору, термін користування земельною ділянкою землекористувачем на праві емфітевзису за цим договором складає 100 (сто) років з дати державної реєстрації права емфітевзису. За користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику плату у розмірі 15 000,00 (п'ятнадцять тисяч) гривень, 00 коп., що сплачується ним у грошовій формі на протязі 14 календарних днів із дня підписання даного договору та є повним розрахунком землекористувача з власником за весь строк дії даного договору. У відповідності до п.6.4, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання своїх зобов'язань. Право емфітевзису вважається набутим землекористувачем з моменту державної реєстрації такого права. ( а.с.36-37).

Згідно довіреності від 29.06.2011 посвідченої приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованої в реєстрі за №53, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уповноважив ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4, кожен з яких діє окремо і незалежно один від одного, представляти його інтереси у всіх без винятку підприємствах, установах, організаціях, органах місцевого самоврядування та органах державної влади, з правом розписуватися у будь -яких документах, без обмежень у тому числі і правочинах, укладати правочини щодо розпорядження всім належним майном, у тому числі але не виключно, земельними ділянками, грошима, житловими будинками, квартирами, нежитловими спорудами. Укладати від імені довірителя правочини на умовах які повірений вважає прийнятними та доцільними, а також розривати укладені договори. Довіреність видана без права передоручення третім особам терміном на шість років і дійсна до двадцять дев'ятого червня дві тисячі сімнадцятого року (а.с.50).

Згідно ч.ч.1, 5 статті 102-1 Земельного кодексу України, в редакції станом на 23.12.2015, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно п.3 ч.1 ст. 395 ЦК України, в редакції станом на 23.12.2015, речовими правами на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до ч.1 ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

На підставі ст.408 ЦК України, строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором.

Таким чином, діюче законодавство передбачає можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Нормами ч.1 ст.237 ЦК України, визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У відповідності до норм ч.1 ст.238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ч.1 ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

У відповідності до ст.1004 ЦК України, повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. До такого висновку дійшов ВС у справі № 465/7362/16 від 29.08.2018.

Відтак на такий договір розповсюджуються загальні правила щодо укладання правочинів, визнання їх недійсними та наслідків цього.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Це підтверджує ст. 627 ЦК України, згідно з якою відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, вчиняються у письмовій формі.

Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно п.п.1, 2 п. 1 наказу Міністерства юстиції України від 28.05.2014 № 845/5 в редакції станом на 23.04.2015 року, «Про заходи щодо державної реєстрації прав на землі сільськогосподарського призначення», державна реєстрація прав на землі сільськогосподарського призначення проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори) територіальних органів Міністерства юстиції України за місцем розташування земельної ділянки, а також державними реєстраторами інших територіальних органів Міністерства юстиції України, які діють у межах відповідної області; державна реєстрація прав на землі сільськогосподарського призначення може проводитися нотаріусом у випадках, передбачених абзацом четвертим частини п'ятої статті 3 та статтею 4-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за місцем розташування земельної ділянки або у межах відповідної області, де розташована така земельна ділянка.

Частинами 3, 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції станом на 23.12.2015 року, передбачалося, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація речових прав, похідних від права власності, на земельні ділянки сільськогосподарського призначення може здійснюватися нотаріусом незалежно від нотаріального посвідчення договору, на підставі якого виникає таке право.

Відповідно до п.2.ч.1 статті 4 названого Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема : право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Згідно п. 9 ч.2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Таким чином, право користування за спірним договором емфітевзису на момент його укладення підлягало обов'язковій державній реєстрації, та могло бути зареєстровано приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.412 ЦК України, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей.

Згідно п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема: визнання правочину недійсним.

У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, діюче законодавство передбачає можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності ч.1. ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. У відповідності до норм ч.1.ст.84 ЦПК Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Позивачем, у відповідності до частини 8 ст.175 ЦПК України, не зазначалися докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).

В абз.3 п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову

про визнання правочину недійсним.

Позивачем у позові зазначалося, що у 2011 році між ним та відповідачем була укладена угода про використання його земельної частки (паю), яка належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1. Проте угоди укладеної у 2011 році позивачем не надано, так само як не надано доказів укладання такої угоди, таким чином зазначене твердження позивача є необґрунтованим.

Твердження позивача, що договір не відповідає його волевиявленню спростовується аргументами відповідача , згідно яких у відповідності до наданої позивачем довіреності, повірені, вказані в довіреності мають право, в тому числі укладати від імені довірителя правочини щодо розпорядження всім належним довірителю майном, у тому числі, але не виключно: земельними ділянками, грошима, житловими ділянками, квартирами, нежитловими спорудами, укладати від імені довірителя правочини, які повірений вважає прийнятними та доцільними. (а.с.50). Даний факт, позивачем не було спростовано.

Обґрунтування позивача, що відсутність його волевиявлення на укладення договору емфітевзису може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України, є безпідставним, оскільки позивачем було уповноважено на розпорядження своєю земельною ділянкою інших осіб, які і здійснили необхідні дії від його імені для укладання договору емфітевзису від 23.12.2015. Станом на 23.12.2015 року довіреність не припинила своєї дії, не була відізвана довірителем чи скасована в судовому порядку.

Також позивачем не надано жодного доказу, що він у відповідності до вимог ст.1006 ЦК України, звертався до повірених з вимогами повідомити йому про хід виконання довіреності, що ним видана.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, як власник земельної ділянки станом на 23.12.2015 мав право укладати договір емфітевзису. Проте від його імені такий договір був укладений одним із представників, якому він доручив вчинення таких дій на підставі довіреності яка видана позивачем 29.06.2011 року серія ВРЛ № 231083, а саме ОСОБА_5. Тобто позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи. Факт видання довіреності позивачем не заперечувався. Належних, достовірних та достатніх доказів того, що уповноважена особа за довіреністю не мала права укладати від імені позивача договір емфітевзису на умовах які викладені в договорі від 23.12.2015 позивачем не надано, так само не надано доказів, що на дату підписання договору емфітевзису, довіреність яка видана позивачем, у 2011 році, втратила свою чинність чи була відкликана ним. Укладений договір емфітевзису від 23.12.2015 є правочином щодо розпорядження земельною ділянкою, укладення якого повірений вважав доцільним та прийнятним та вчинений повіреним згідно до наданих йому повноважень довірителем. При укладенні правочину повірений не відступав від змісту доручення. Присутність при укладанні даного договору саме довірителя нічим не обґрунтовано, адже повірений має право без довірителя укладати від його імені правочини, щодо розпорядження його земельною ділянкою. При цьому, після укладення договору емфітевзису, позивач залишився власником своєї земельної ділянки. Правочин (договір емфітевзису від 23.12.2015) вчинений уповноваженим представником позивача, створив цивільні права та обов'язки для останнього. Після підписання сторонами договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), 21.01.2016 було проведено державну реєстрацію іншого речового права, тобто права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), даний факт підтверджений Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, номер інформаційної довідки 131135821 від 17.07.2018 року, та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 26.01.2016 року № 52085876 (а.с.11,35).

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір емфітевзису який є предметом розгляду у даній справі є дійсним. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір укладений у письмовій формі, інше речове право пройшло держреєстрацію, земельна ділянка була передана відповідачу відповідно до умов зазначеного договору. Зазначений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Власник землі за даним договором отримав кошти за користування земельною ділянкою. Отже, договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( емфітевзису ) від 23.12.2015 є таким, що укладений на законних підставах, відповідно до вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Правових підстав для визнання даного договору недійсним у межах заявлених позивачем вимог та підстав для скасування державної реєстрації права користування земельної ділянки при розгляді даної справи не встановлено.

Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Оскільки позовна вимога про визнання договору емфітевзису не дійсним не підлягає до задоволення, то відповідно відсутні будь - які правові підстави для задоволення похідної позовної вимоги про скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу суд зазначає таке.

Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст.131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.8. ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачем заявлено у позовній вимогі суму витрат за надання юридичної допомоги в розмірі 5638,40 гривень. Дана суму визначена виходячи із розрахунку 4 години х 704,80 гривень, де 1 година роботи юриста складає 0,4 від 1762 гривень прожиткового мінімуму = 704,80 гривень, 1409,60 гривень, оплата за участь у майбутніх судових засіданнях - 2 години. Проте позивачем не було надано належних доказів, які б підтверджували надання йому правової допомоги адвокатом, так само не надано договору про надання правової допомоги, та не підтверджено сплату коштів за надання правової допомоги в розмірі, що зазначений в позовній заяві.

Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то понесені позивачем судові витрати залишає на його рахунку.

На підставі ст.ст. 203, 215, 216, ст.ст.407-412, 626-628, 638, 640, 1000-1006 ЦК України, ст.ст.3, 4, 9, 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», керуючись ст.ст. 12, 13, 60, 76-83, 89, 133, 137, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Шполянський суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складене 22.12.2018.

Суддя Шполянського

районного суду Н.П. Побережна