Справа № 149/2067/15-ц
Провадження № 22-ц/772/1396/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вергелес В. О.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 рокуСправа № 149/2067/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання : Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У липні

2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 13.09.2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір «Автопакет» № 67/АМК73/2007-840, за умовами якого позивач надав останньому на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) на загальну суму 23966 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 14,5 % на рік. Згідно п.п. 2.2.1. - 2.2.3. кредитного договору відповідач зобов'язувався щомісячно до 18 числа поточного місяця сплачувати мінімально необхідний платіж у розмірі 460 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 67/АМК73/2007-840 від 13.09.2007 року згідно розділу 3.2. кредитного договору "Порука" поручителем виступила ОСОБА_5

Кредит було отримано відповідачем 13.09.2007 року, однак ОСОБА_4 належним чином не виконує умови договору, а тому станом на 16.06.2015 року у нього виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 11627,56 доларів США та 397564,33 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом 8532,97 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків 3094,59 доларів США, комісії 212,71 доларів США - еквівалент 4562,28 гривень згідно курсу НБУ на 16.06.2015 року, пені за прострочення сплати кредиту 3984,06 доларів США еквівалент 85453,35 гривень згідно курсу НБУ на 16.06.2015 року, штрафу за порушення умов кредитного договору 14338,73 доларів США еквівалент 307548,70 гривень згідно курсу НБУ на 16.06.2015 року.

Враховуючи, що відповідно п. 3.21-3.24 кредитного договору, поручитель безвідзивно та безспірно зобов'язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору, поручитель відповідає перед банком в тому ж об'ємі, що і позичальник, як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене абсолютне право банку вимагати виконання зобов'язань, вказаних в кредитному договорі, повністю (чи у будь-якій частині) як від позичальника та поручителя разом так і від кожного окремо, позивач звернувся до суду з даним позовом про солідарне стягнення з відповідачів вказаної заборгованості.

Виходячи з наведеного, положень статей 525, 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530, 536, частини першої статті 543, частини першої статті 550, статті 610, пункт 3 частини першої статті 611, частини першої статті 612, частини першої статті 625, статті 1046, частини першої статті 1048, частини першої статті 1049, статті 1050, частини першої статті 1054 ЦК України, ПАТ КБ «Надра» просило стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за договором «Автопакет» № 67/АМК73/2007-840 від 13.09.2007 року в сумі 11627,56 доларів США 56 центів та 397564,33 грн.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулась у суд з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра», третя особа ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що згідно з розділом 3.2 кредитного договору "Порука" вона взяла на себе обов'язок поручителя. Однак, пунктом 1.1.4 договору «Автопакет» передбачено строк на який позичальнику надається кредит, а саме - до 15.09.2014 року. Таким чином ОСОБА_5 вважає, що строк виконання основного зобов'язання, зокрема, щодо повернення отриманих кредитних коштів та сплати процентів за їх користування, настав 15.09.2014 року.

Також, між банком та ОСОБА_4 було підписано додаткову угоду до договору «Автопакет» № 67/АМК73/2007-840 від 13.09.2007 року, якою змінено зобов'язання без згоди ОСОБА_5 як поручителя.

Виходячи з наведеного, оскільки додаткова угода призвела до збільшення обсягу відповідальності, що є підставою для визнання поруки такою, що припинилась, а також у зв'язку із пропущенням строків пред'явлення вимоги до поручителя, передбачених відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, ОСОБА_5 просила договір поруки укладений між ОСОБА_4, ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 визнати припиненим з 16.03.2015 року.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2018 року первісний позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за договором "Автопакет" № 67/АМК73/2007-840 від 13.09.2007 року в розмірі 11627,56 доларів США, пеню за прострочення сплати кредиту в розмірі 85453,35 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4 до державного бюджету України 3348,50 гривень судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «Надра» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено повністю.

Визнано договір поруки укладений між ОСОБА_4, ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 припиненим з 16.03.2015 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_5 487,20 гривень судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом доведено, що з відповідача ОСОБА_4 необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8532,97 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків 3094,59 доларів США, що разом становить 11627,57 доларів США, а також пеню за прострочення сплати кредиту в розмірі 85453,35 гривень.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог в іншій частині суд виходив з того, що обґрунтованість та законність стягнення за даним кредитним договором з відповідача штрафу за порушення умов кредитного договору у розмірі 14338,73 доларів США, що еквівалентно 307548,70 гривням по курсу НБУ станом на 16.06.2015 року та комісії у розмірі 212,71 доларів США, що еквівалентно 4562,28 гривням по курсу НБУ станом на 16.06.2015 року, позивачем не доведено.

При цьому, суд зазначив, що згідно п.п. 2.2.3, п. 5.1 договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасну оплату послуг передбачених даним договором за кожен день прострочення. У той же час іншими умовами договору передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань.

Враховуючи, що їх одночасне застосування фактично за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу в розмірі 307548,70 гривень суд першої інстанції відмовив також і з цих підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи зустрічні позовні вимоги виходив з того, що оскільки відповідно до пункту 1.1.4 договору «Автопакет» від 13.09.2007 року строк виконання основного зобов'язання настав 15.09.2014 року, а банк з вимогою до поручителя у встановлений пунктом 4 статті 559 ЦК України строк щодо невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором або з відповідною позовною заявою не звертався, а також, що без згоди поручителя ОСОБА_5 між ОСОБА_4 та банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 67/АМК73/2007-840 від 13.09.2007 року, якою було змінено умови договору «Автопакет» від 13.09.2007 року, що призвело до збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_5, тому зобов'язання за договором поруки припиняються з 16.03.2015 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» ОСОБА_3, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та змінити, задовольнивши позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості у повному обсязі, а в зустрічному позові ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою відмовити.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що передбачений у договорі штраф у розмірі 10 % від суми кредиту застосовується як міра відповідальності лише у разі порушення пунктів 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 договору, які жодним чином не пов'язані із обов'язком сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту у встановлені строки. Тому, висновок суду про те, що штраф є тим самим видом відповідальності, що і пеня, застосовується за порушення одного і того ж порушення умов договору є необґрунтованим, а відтак підстав стверджувати, що одночасне застосування пені та штрафу є порушенням статті 61 Конституції України немає.

Необґрунтовано, на думку заявника, судом відмовлено також у стягненні заборгованості по комісії, без врахування сутності договірних правовідносин.

Зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи зустрічний позов не врахував п.7.3 договору «Автопакет» від 13.09.2007 року, дія якого поширюється також на поручителя, відповідно до якого сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років.

Не вказано судом у рішенні також, яким чином відбулося збільшення відповідальності поручителя в результаті укладання додаткової угоди № 1 до договору «Автопакет» від 13.09.2007 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту восьмого, дев'ятого пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що 13.09.2007 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладено договір «Автопакет» № 67/АМК73/2007-840, згідно якого ОСОБА_4 отримав від банку кредит у розмірі 23966 доларів США зі сплатою 14,5 % річних строком до 15.09.2014 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 67/АМК73/2007-840 від 13.09.2007 року ОСОБА_5 взяла на себе обов'язки поручителя. За умовами договору поручитель несе солідарну відповідальність із боржником у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником передбачених кредитним договором зобов'язань.

31.08.2010 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору № 67/АМК73/2007-840 від 31.08.2010 року, відповідно до якої договір «Автопакет» викладено в новій редакції.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 16.06.2015 року заборгованість за договором «Автопакет» № 67/АМК73/2007-840 від 13.09.2007 року становить 11627,56 доларів США та 397564,33 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом 8532,97 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків 3094,59 доларів США, комісії 212,71 доларів США, що еквівалентно 4562,28 гривням згідно курсу НБУ на 16.06.2015 року, пені за прострочення сплати кредиту 3984,06 доларів США, що еквівалентно 85453,35 гривням згідно курсу НБУ на 16.06.2015 року, штрафу за порушення умов кредитного договору 14338,73 доларів США, що еквівалентно 307548,70 гривням згідно курсу НБУ на 16.06.2015 року.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем за первісним позовом доведено, що з відповідача ОСОБА_4 необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8532,97 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків 3094,59 доларів США, що разом становить 11627,57 доларів США, а також пеню за прострочення сплати кредиту в розмірі 85453,35 гривень.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог в іншій частині суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що обґрунтованість та законність стягнення за даним кредитним договором з відповідача штрафу за порушення умов кредитного договору у розмірі 14338,73 доларів США, що еквівалентно 307548,70 гривням по курсу НБУ станом на 16.06.2015 року та комісії у розмірі 212,71 доларів США, що еквівалентно 4562,28 гривням по курсу НБУ станом на 16.06.2015 року, позивачем не доведено.

Крім цього, одночасне застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Апеляційний суд не погоджується з аргументами апеляційної скарги в частині помилковості висновку суду першої інстанції, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому не може застосовуватись за одне і те саме порушення, зокрема строків виконання грошового зобов'язання.

Так, пунктом 5.1 договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідних платежів по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. В свою чергу, пунктом 5.2 договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог п.п.4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1 цього договору, за кожен випадок». Зокрема, п. 4.3.2 передбачено обов'язок позичальника дотримуватись положень цього договору.

Отже, суд вірно дійшов висновку про подвійність цивільно-правової відповідальності відповідачів за одне і те саме порушення, а тому в задоволенні вимоги про стягнення штрафу місцевий суд відмовив правомірно.

Колегія суддів вважає безпідставними і аргументи апеляційної скарги в частині незаконності відмови у стягненні заборгованості по комісії за консультації по кредитних операціях у розмірі 1 % річних від суми залишку по кредиту, розрахованої на день сплати, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, ПАТ КБ «Надра» встановивши в додатковій угоді сплату комісії за консультації по кредитних операціях, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються банком, які позичальник має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, тим самим допустив порушення п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, на що також звертає увагу Верховний Суд України у правовій позиції № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року.

Законним та обґрунтованим апеляційний суд вважає рішення суду і в частині вирішення зустрічних позовних вимог, з огляду на наступні доводи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до пункту 1.1.4 договору «Автопакет» від 13.09.2007 року строк виконання основного зобов'язання настав 15.09.2014 року, а банк з вимогою до поручителя у встановлений пунктом 4 статті 559 ЦК України строк щодо невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором або з відповідною позовною заявою не звертався.

Окрім цього, додатковою угодою від 31.08.2010 року без згоди поручителя ОСОБА_5 між ОСОБА_4 та банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 67/АМК73/2007-840 від 13.09.2007 року, якою було змінено умови договору «Автопакет» від 13.09.2007 року, що призвело до збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_5, а тому порука за договором «Автопакет» від 13.09.2007 року є припиненою.

Зокрема, додатковою угодою, а саме п.1.1.1, передбачено сплату позичальником комісії, а також викладено в новій редакції п.5.2 статті 5, яка є відміною від п.5.2 статті 5 викладеної в договорі від 13.09.2007 року, при цьому зазначеним пунктом збільшено перелік порушень, за які настає відповідальність позичальника, а саме п.п.4.3.8, 4.3.11-4.3.14.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції не врахував п.7.3 договору «Автопакет» від 13.09.2007 року, дія якого поширюється також на поручителя, відповідно до якого сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років, апеляційний суд вважає такими, що не мають правого значення і не дають підстав для скасування рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог, оскільки строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись підпунктом вісім, дев'ять пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

Підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев

Повний текст постанови виготовлено 30.08.2018 року.