Номер провадження: 22-ц/785/5765/18
Номер справи місцевого суду: 509/212/17
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

за участю секретаря: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 травня 2018 року, -

встановив:

20 січня 2017 року, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який в подальшому, уточнила та в остаточній редакції якого від 10.05.2017 р., просила суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 05.05.2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції (актовий запис № 395), в якому народився малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на 2/3 двокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку від земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_2; визнати за нею право власності на кухонне обладнання, техніку та меблі: холодильник фірми «Samsung», духову піч фірми «Gorenje», газову плиту фірми «Gorenje», пральну машину фірми «Samsung», кондиціонер фірми «LG», телевізор з функцією Smart TV фірми «Samsung»-40 дюймів, мікрохвильову піч фірми «Samsung», м'ясорубку фірми «Bosch», праску фірми «Philips»; вбудовану кухню «Kolss», кухонний стіл - трансформер, кухонний стілець - 2 штуки, кухонну табуретку - 4 штуки, навісну шафу (для ванної кімнати), шафу з дитячої, письмовий стіл з дитячої кімнати, диван з дитячої кімнати, письмовий стіл з полицею з лоджії, стілець на колесах зеленого кольору, диван з вітальні - 2 штуки; визнати за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 1/3 двокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку від земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_2; вирішити питання розподілу судових витрат, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, у них виявились різні погляди на сімейне життя та подружні обов'язки, внаслідок чого в сім'ї панувала напруженість, розлад та сварки, що призвело до того, вони стали чужими людьми один одному, а тому можливості зберегти сім'ю позивачка не вбачає. Вважає також неможливим примирення між ними, враховуючи припинення шлюбних відносин подружжя з 2016 року, а також, мотивуючи вимоги про поділ майна спільного майна подружжя, умовами нотаріально посвідченого між ними шлюбного договору від 30.10.2007 р. (реєстр. № 6-1076, 6-1077), відповідно до умов якого, подружжя добровільно визначили між собою правовий режим окремих видів майна у випадку розірвання шлюбу, зокрема, спірної квартири АДРЕСА_1, спірних меблів, побутової техніки.

Представник відповідача позов визнав частково, в частині розірвання шлюбу, однак не визнав вимоги про поділ спільного майна подружжя, передбаченого умовами нотаріально посвідченого між ними шлюбного договору від 30.10.2007 р. (реєстр. № 6-1076, 6-1077), звернувшись до суду з позовом від імені ОСОБА_3 від 14.02.2017 р., в якому просив суд, визнати недійсним нотаріально посвідчений шлюбний договір від 30.10.2007 р. (реєстр. № 6-1076, 6-1077), вважаючи, що п. 2.2 оспорюваного шлюбного договору ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище і суперечить вимогам ст.ст. 7,93,103 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України та з підстав, викладених у відзивах на первісний позов.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник позов ОСОБА_3 не визнали повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, з мотивів, викладених у письмових відзивах на позов.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 5 травня 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції (актовий запис № 395).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 4200 грн.

В задоволені решти позову ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року в частині відмови у позові про визнання шлюбного договору недійсним та постановити судове рішення, яким визнати недійсним шлюбний договір, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, укладений 30 жовтня 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної контори Куценко О.І. та зареєстрований за № 6-1076; у визнанні за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 - відмовити; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.

24 липня 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, де вона зазначає, що вважає рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 травня 2018 року таким, що винесене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а вимоги та доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та не обґрунтованими.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині розірвання шлюбу та визнання за нею права власності на 2/3 частини двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, районний суд виходив з того, що сім'я розпалась остаточно з 2016 року і її подальше збереження неможливе. Також, умови поділу набутого у шлюбі майна викладені у шлюбному договорі, відповідно до яких: у випадку розірвання шлюбу - 2/3 вказаної квартири переходять у власність ОСОБА_2, а 1/3 частини квартири до ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на 1/4 частку земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_2, районний суд виходив з того, що ОСОБА_2 у своєму позові просить суд визнати за нею право власності на 1/4 частину земельної ділянки від земельної ділянки, загальною площею 0,0098 га, не вказуючи при цьому площу земельної ділянки з часткою 1/4, і яка на сьогодні і так вже належить їй на праві власності, а в своєму позові, ОСОБА_2 не ставить перед судом питання про визнання за нею права особистої приватної власності на вказану 1/4 частину землі. Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на кухонне обладнання, техніку та меблі, згідно переліку, районний суд виходив з того, що в процесі слухання справи, а також під час проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного експертного дослідження № 0128 від 16.11.2017 р., проведеної за заявою представника ОСОБА_2 - було встановлено відсутність будь-яких належних та допустимих доказів придбання вищевказаного спірного кухонного обладнання, кухонних меблів та електронної техніки (чеки, квитанції, акти прийому-передачі, тощо), або в шлюбі, або подарованих подружжю чи одному з подружжя, на яке позивачка просила визнати за нею право власності, і які не було надано ОСОБА_2 ні суду, ні експерту, тобто ні позивачкою, ні її представником не було документально підтверджено суду підстави походження (набуття) вказаного рухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 двокімнатної житлової квартири та на 1/4 частку земельної ділянки, районний суд виходив з того, що, відповідно до приписів ч. 1 ст. 4, ст.ст. 10-13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачка ОСОБА_2 перебрала на себе повноваження з приводу звернення до суду з вимогами про визнання права власності в інтересах та від імені відповідача ОСОБА_3, який не наділяв її такими повноваженнями, що підтвердив його представник, який заперечував проти задоволення вказаних вимог, як таких, що заявлені ОСОБА_2 самостійно, без погодження з відповідачем на пред'явлення позову в його інтересах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним, районний суд виходив з того, що ОСОБА_3 не доведено суду, що на момент укладення шлюбного договору він поставив себе у «надзвичайно невигідне матеріальне становище».

З такими висновками районного суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено,що сімейні фактичні відносини між позивачкою та відповідачем виникли у 2004 році, вони проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_2, з 05 травня 2004 року остання офіційно працювала на посаді спеціаліста з логістики у ТОВ «АРКАС-УКРАЇНА».

Шлюб між сторонами був офіційно зареєстрований 05.05.2005 р. Міським ВРАЦСом ООУЮ, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 05.05.2005 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 25.01.2006 р. (а.с. 7,8 т. 1).

30 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюбний договір, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної контори Куценко О.І. та зареєстрований за № 6-1076; 6-1077 (а.с. 216-217 т. 1).

У вступній частині оспорюваного договору йдеться про те, що сторони договору, в подальшому «подружжя», з урахуванням народженої у шлюбі дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 уклали цей договір.

Пункт 1 шлюбного договору наголошує - майно, яке підлягає державній реєстрації, набуте подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю та на момент посвідчення договору - яких-небудь претензій та невиконаних зобов'язань по відношенню один до одного сторони не мають.

Пунктом 2 договору визначено, що на момент його укладення ОСОБА_3 на праві особистої власності належить квартира АДРЕСА_3 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.04.2000 р. (реєстр. № 585), зареєстрована в КП ОМБТІ та РОН 14.04.2000 р. за № 1267 (стор. 153 в книзі 116).

На момент укладення договору, на праві спільної часткової власності подружжю належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення виконкому Таїровської с/р № 332 від 31.07.2007 р., зареєстрованого РБТІ та РОН 21.10.2007 р. за № 1136. У випадку розірвання шлюбу - 2/3 вказаної квартири переходять у власність ОСОБА_2, а 1/3 частини квартири до ОСОБА_3

Пунктами 2.6, 2.7, 2.8 договору передбачено, що весільні подарунки, призначені для користування обох з подружжя (крім нерухомого та іншого майна, яке підлягає державній реєстрації) - меблі, побутова техніка і т.п. - в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю того з подружжя, чиїми родичами (друзями, знайомими, співробітниками та іншими) ці подарунки були зроблені. Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є в період шлюбу спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю ОСОБА_2 Майно, належне одному з подружжя - за даруванням, спадщиною, придбане до реєстрації шлюбу або у відповідності з положенням даного договору, не може бути визначено сумісною власністю подружжя, і при відчуженні (продаж, міна, дарування, здача в оренду, найом) згода другого з подружжя не потрібна.

Права та обов'язки сторін визначені Розділом 3 договору, відповідно до якого: сторони зобов'язані піклуватися про спільне майно, яке належить іншій стороні; вживати всіх необхідних заходів для охорони майна: сторони повинні додержуватися прав та законних інтересів іншої сторони, встановлених даним договором і мають право користуватися майном іншої сторони у відповідності до визначення майна; сторони беруть на себе рівну відповідальність за утримання, виховання їхніх дітей та узгоджують один з одним умови виховання їхніх дітей; навчання дітей у навчальних закладах (оплату контракту, забезпечення підручниками), витрати, пов'язані з розвитком здібностей дітей, а також їх хворобою, у разі розірвання шлюбу зобов'язується забезпечити ОСОБА_3

Розділом 4 договору визначено, що шлюбний договір може бути змінений або розірваний у будь-який час за взаємною згодою подружжя. Зміни до даного договору повинні бути нотаріально завірені. Шлюбний договір припиняється в день подання до нотаріуса заяви про відмову від договору. При наявності спору може бути змінений або розірваний в судовому порядку. Усі вклади та майно, що будуть придбаватися на ім'я дітей за рахунок спільних коштів, у випадку розірвання шлюбу та розподілу майна будуть вважатися такими, що належать дітям, і не будуть підлягати врахуванню при розподілі майна подружжя.

Згідно Розділу 5 договору, зміст ст.ст. 355,362,364 ЦК України та ст.ст. 92-103 СК України сторонам нотаріусом роз'яснено.

Судом було встановлено, підтверджено особисто позивачкою і не заперечувалось представником відповідача, що спільне життя в сім'ї не склалося, у подружжя виявились різні погляди на сімейне життя та подружні обов'язки, внаслідок чого в сім'ї панувала напруженість, розлад та сварки, що призвело до того, вони стали чужими людьми один одному, а тому, на думку позивачки та представника відповідача зберегти сім'ю неможливо, як і неможливо примирення між подружжям, враховуючи припинення шлюбних відносин подружжя з 2016 року, у зв'язку з чим, приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно і її подальше збереження неможливо, на чому наполягала позивачка і що було підтверджено представником відповідача,

Суд з'ясував, що домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем та відповідачем не досягнуто, що стало наслідком звернення сторін до суду з вказаними позовами.

За час проживання у шлюбі подружжям ОСОБА_2 набуто майно: 1) двокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 60,2 кв.м. (свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Таїровської селищної ради за №332 від 31.07.2007 року, зареєстрованого Овідіопольським РБТІ та РОН від 21.10.2007 року за № 1136 на ім'я ОСОБА_3 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16354646 від 21.10.2007 р. та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 80362463 від 15.02.2017 р., яка є предметом шлюбного договору; 2) 1/2 частка земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0098 га (кадастровий номер :02:005:1424) (договір купівлі-продажу від 17 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукашевою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №578), право власності на 1/4 частини якої зареєстровано у встановленому законом порядку за ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 84121772 від 03.04.2017 р. (а.с. 11-19,78-79 т. 1).

Під час проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного експертного дослідження № 0128 від 16.11.2017 р., проведеного за заявою представника ОСОБА_2 - було встановлено відсутність будь-яких належних та допустимих доказів придбання вищевказаного спірного кухонного обладнання, кухонних меблів та електронної техніки (чеки, квитанції, акти прийому-передачі, тощо), або в шлюбі, або подарованих подружжю чи одному з подружжя, на яке позивачка просила визнати за нею право власності, і які не було надано ОСОБА_2 ні суду, ні експерту, тобто ні позивачкою, ні її представником, не було документально підтверджено суду підстави походження (набуття) вказаного рухомого майна.

Висновком будівельно-технічного та оціночно - будівельного експертного дослідження № 0128 від 16.11.2017 р. було встановлено, що ринкова вартість спірної квартири становить 1039925 грн. та розділити вказану квартиру АДРЕСА_1 з організацією окремих входів, в складі житлових і підсобних приміщень, в тому числі розділити квартиру з відступом від їх ідеальних часток, регламентованих нормативно-технічними вимогами ДБН - технічно неможливо, так як вказана квартира є неподільною (а.с. 129-179 т. 1).

Малолітній син сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за добровільною домовленістю сторін (батьків) на сьогодні проживає разом із своїм батьком ОСОБА_3 у вищевказаній спірній квартирі удвох, де у нього мається все необхідне для розвитку (здібностей) дитини, його навчання, а саме ліжко, стіл, шафа, приладдя для навчання і т.і., а позивачка проживає разом із своїми батьками похилого віку в однокімнатній квартирі за адресою : АДРЕСА_4 втрьох, де відсутні можливості забезпечити дитині всі необхідні умови для її проживання, зокрема окремої кімнати чи облаштованого місця для відпочинку, розвитку та навчання, так як, пояснила в судовому засіданні позивачка, у неї немає фінансової можливості забезпечити окрему кімнату для сина, і у вказаній однокімнатній квартирі її батьків, навіть немає можливості поставити стіл для навчання дитини, що й стало причиною домовленості між нею та відповідачем з приводу місця проживання їхньої дитини разом з батьком.

В особистій власності відповідача ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.04.2000 р. (реєстр. № 585) перебувала у власності самостійна окрема квартира АДРЕСА_3, яка належала йому на праві особистої власності, придбана до реєстрації шлюбу, про що було вказано в оспорюваному шлюбному договорі, що давало підстави суду стверджувати про інше нерухоме майно відповідача ОСОБА_3, яким він був забезпечений на відміну від позивачки, яка не має у власності іншого (окрім спірної квартири на праві спільної часткової власності) житла (а.с. 218 т. 1). Однак, як встановив суд, під час розгляду даної справи в суді - з метою позбавлення від своєї нерухомості і хибного затвердження своєї позиції щодо відсутності у ОСОБА_3 іншого житла, окрім спірної квартири подружжя - останній навмисно і штучно позбувся своєї власної квартири АДРЕСА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16.05.2017 р. (реєстр. № 1716) на користь своєї рідної сестри ОСОБА_9, копію якого було надано представником відповідача в останньому судовому засіданні, яке відбулося 04.05.2018 р. (а.с. 27 т. 2).

Статтею 24 СК України передбачено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається.

Одночасно, статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку з допомогою фізичного або психічного насильства - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Статтею 24 СК України передбачено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається.

Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, якою передбачено - позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 112 ч. 2 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З викладеного вбачається, що, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині розірвання шлюбу, районний суд вірно прийшов до висновку про те, що сім'я ОСОБА_2 розпалась остаточно з 2016 року і її подальше збереження неможливо.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами».

Так, п. 2.2 оспорюваного шлюбного договору від 13 жовтня 2007 року визначається, що у випадку розірвання шлюбу, 2/3 двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 60,2 кв.м, житловою 31,8 кв.м - переходять у власність до ОСОБА_2, а 1/3 частина до ОСОБА_3

Документальних доказів того, що спірна квартира була набута за особисті кошти ОСОБА_3 суду не надано, беручи до уваги той факт, що в оспорюваному шлюбному договорі - сторони (подружжя) віднесли спірну квартиру до спільної часткової власності подружжя (п. 2.2 договору) і встановили її правовий режим.

Стаття 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права. Тобто, сторони (подружжя) добровільно, без будь-якого примусу і за власним бажанням, керуючись свободою договору, визначили у вищевказаному шлюбному договорі правовий режим спірної квартири, набутої за час шлюбу.

Враховуючи те, що правовідносини сторін (подружжя ОСОБА_2) та правовий режим спірного майна урегульований ними в шлюбному договорі, районний суд, виходячи з принципу свободи договору (ст. 8 СК України, ст.ст. 6,627 ЦК України), вірно застосував до спірних правовідносин саме норми оспорюваного шлюбного договору, а не загальні норми СК України, що відповідає вищевказаним нормам Закону та Правовій позиції ВСУ, висловленої по подібним правовідносинам.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що районний суд вірно прийшов до висновку про те, що спільно нажите майно подружжя ОСОБА_2 підлягає поділу між сторонами, відповідно до норм СК України та шлюбного договору від 13 жовтня 2007 року, у зв'язку з чим при розлученні у власність ОСОБА_2 переходить 2/3 двокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктами 2.6, 2.7, 2.8 шлюбного договору передбачено, що весільні подарунки, призначені для користування обох з подружжя (крім нерухомого та іншого майна, яке підлягає державній реєстрації) - меблі, побутова техніка і т.п. - в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю того з подружжя, чиїми родичами (друзями, знайомими, співробітниками та іншими) ці подарунки були зроблені. Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є в період шлюбу спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю ОСОБА_2 Майно, належне одному з подружжя - за даруванням, спадщиною, придбане до реєстрації шлюбу або у відповідності з положенням даного договору, не може бути визначено сумісною власністю подружжя, і при відчуженні (продаж, міна, дарування, здача в оренду, найм) згода другого з подружжя не потрібна.

Разом з тим, за час розгляду справи будь-яких належних та допустимих доказів придбання спірного кухонного обладнання, кухонних меблів та електронної техніки (чеки, квитанції, акти прийому-передачі, тощо), або в шлюбі, або подарованих подружжю чи одному з подружжя, на яке позивачка просила визнати за нею право власності, ОСОБА_2 надано не було ні суду, ні експерту. Тобто, ні позивачкою, ні її представницею не було документально підтверджено суду підстави походження (набуття) вказаного рухомого майна.

Таким чином, районний суд вірно прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на кухонне обладнання, техніку та меблі, згідно переліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ст.ст. 10-13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як було встановлено судом, ОСОБА_2 перебрала на себе повноваження з приводу звернення до суду з вимогами про визнання права власності в інтересах та від імені відповідача ОСОБА_3, який не наділяв її такими повноваженнями.

Таким чином, районний суд вірно прийшов до висновку про безпідставність вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 двокімнатної житлової квартири.

Апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 вважає, що укладання з відповідачкою шлюбного договору ставить його в надзвичайно невигідне матеріальне становище і суперечить вимогам закону, через що такий договір має бути визнано недійсним, посилаючись на позицію викладену у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року, справа № 6-45372 св12, де зазначається, що в силу положень ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. ст. 57, 60 СК України, однак, на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, яке підлягає державній реєстрації.

Апеляційний суд вважає, що вказане рішення ВССУ не має силу преюдиційного для судів всіх інстанцій, на відміну від Правових висновків ВСУ та ВС, з огляду на вимоги ст. 263 ЦПК України та ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і на відміну він наведеної вище судом Правової позиції, висловленої ВСУ у справі № 6-230 цс14 від 28.01.2015 року.

На думку суду, при застосуванні зазначеної судової практики позивач не звернув уваги на те, що існує правова норма ст. 97 СК України, відповідно до якої «сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу».

Відповідно до ч. 1 ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Частина 3 ст. 97 СК України передбачають, що сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Згідно з ч. ч. 1, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Водночас, ст. 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14.

Згідно умов шлюбного договору, в даному документі прописані саме обставини поділу майна подружжя у разі розірвання їхнього шлюбу.

За таких обставин суд вважає, що в даному випадку застосування ст.93 СК України не є коректним через той факт, що у спірному шлюбному договорі висвітлені обставини поділу майна лише уразі розірвання шлюбу, а не під час його існування.

З приводу тверджень ОСОБА_3 стосовно укладання шлюбного договору, що ставить останнього в надзвичайно невигідне матеріальне становище, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Однак твердження ОСОБА_3, що він змушений був здійснити укладання шлюбного договору задля збереження сім'ї не підтверджується матеріалами справи.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України, а норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Таким чином, умови шлюбного договору містять взаємні права та обов'язки сторін. При його укладенні, як було вказано вище, сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного тощо.

Критерієм правомірності шлюбного договору є, зокрема, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та дотримання моральних засад суспільства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 756/7489/15-ц.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується із позицією районного суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки позивачем не доведено суду, що укладення шлюбного договору поставило його у «надзвичайне невигідне матеріальне становище».

Оскаржуючи рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 травня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частин двокімнатної квартири АДРЕСА_1., апелянт наводить наступні доводи.

Апелянт вважає, що районний суд невірно прийшов до висновку про те, що «твердження позивача, що він змушений був здійснити укладення шлюбного договору задля збереження сім'ї не підтверджується жодними належними та допустимими доказами та будь-якими іншими документами які б свідчили про наявність саме вказаних причин такого укладання спірного шлюбного договору», оскільки суд не звернув уваги, що саме ОСОБА_2 подано позовну заяву про поділ майна подружжя, а визнання за останньою права власності на 2/3 частин спірної квартири при розірванні шлюбу, без врахування інтересів дитини, ставить ОСОБА_3 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки фактично син проживає із ним. Такі доводи апелянта апеляційний суд вважає такими, що не можуть бути підставою для задоволення позову в частині визнання шлюбного договору недійсним.

Оскаржуючи рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним, апелянт наводить наступні доводи.

Апелянт вважає, що районний суд без належних та допустимих доказів вийшов за межі позовних вимог, встановивши, що сімейні фактичні відносини між позивачкою та відповідачем виникли у 2004 році, проте не вказав у рішенні із якого саме часу такі відносини почалися, та у чому полягає наявність спільного бюджету. Апелянт вважає, що має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки свідоцтву про народження сина, у якому зазначено місце народження - місто Дніпропетровськ, тоді як місцем проживання матері є місто Одеса. Апелянт вважає, що районний суд необґрунтовано та безпідставно встановив обставини справи про спільні кошти подружжя на підставі копії трудової книжки ОСОБА_2, не прийнявши до уваги розрахункових документів ОСОБА_3 Апеляційний суд приймає до уваги доводи апелянта, разом з тим вважає їх такими, що не можуть слугувати підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний суд Одеської області прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра