ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/4986/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Одинака О.О., Яремка В.В.

секретар: Скрипка С.В.

за участю: представника позивачів ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2, представників відповідача Іванович Л.Є., Пігулевської Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, до Чернівецької міської ради, Виконавчого комітету Чернівецької міської, треті особи - Чернівецьке комунальне бюро технічної інвентаризації, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецької області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та усунення перешкод у користуванні під'їздом, за апеляційною скаргою виконавчого комітету Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Яреми Л.В. від 12 липня 2018 року,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Чернівецької міської ради, виконавчого комітету Чернівецької міської про скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та усунення перешкод у користуванні під'їздом.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3, а ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1. Під'їзд №3 зазначеного житлового будинку має два входи: основний (парадний) з вулиці Університетської та евакуаційний (аварійний), що виходить у двір. Проте, тривалий час двері, що з'єднують сходову клітку під'їзду з парадним входом з вул. Університетської через вестибюль площею 14,30 кв.м., замкнені і не функціонують, що завдає їм та іншим мешканцям будинку цілий ряд незручностей. Мешканці даного під'їзду користуються евакуаційним виходом з дуже вузькою шириною проходу - 80 см., через який дуже складно доставляти великогабаритні речі та меблі, що є порушенням будівельних і протипожежних норм, що стало причиною звернення до міської ради з питання відновлення функціонування парадного входу з вул. Університетської.

Зазначали, що Департамент економіки міської ради листом від 31 березня 2017р. №П-89/0-02/01 повідомив їх про те, що право власності на вестибюль їх під'їзду ХL площею 14,30 кв.м., що з'єднує сходову клітину з парадним входом з вул. Університетської, увійшов до загальної площі 215,5 кв.м. нежитлових приміщень першого поверху будинку, що зареєстровані за територіальною громадою м.Чернівці, і Департамент економіки розпоряджається усією цією площею як комунальною власністю.

Як вбачається з інвентарної справи на житловий будинок АДРЕСА_4, всі під'їзди даного будинку мають парадні входи з центральної вулиці (вул.Університетської і вул.С.Бандери) та додатково обладнані аварійними виходами. До проведення ЧКОБТІ поточної інвентаризації у 2009 році на першому поверсі вказаного будинку з моменту прийняття будинку в експлуатацію (1957р.) було проінвентаризовано: нежитлове приміщення №45 (в т.ч. 45-1 площею 31,10 кв.м. та 45-2 площею 35,10 кв.м.); нежитлове приміщення №44 (в т.ч. 44-1 - 44-12); вестибюль ХL площею 14,30 кв.м., що виконує функцію парадного входу для під'їзду ХLІ житлового будинку. Така нумерація приміщень у інвентарній справі підтверджує, що вестибюль ХL та сходова клітка ХLІ є допоміжними приміщеннями житлового будинку і не відносяться до нежитлових приміщень першого поверху. План будинку підтверджує, що у під'їзді № 3, в якому знаходяться їх квартири, сходова клітка ХLІ з'єднана через двері з парадним входом з вулиці Університетської через вестибюль ХL площею 14,30 кв.м. Ці двері дійсно довгий час не функціонують, але вони фактично наявні, проте звужені цегляною кладкою та замкнені.

Як вбачається з інвентарної справи на будинок, ЧКОБТІ було внесено 10 червня 2009 року поточні зміни, а саме: вестибюль ХL площею 14,30 кв.м. об'єднано з нежитловим приміщенням № 44, і в новій експлікації цей вестибюль вказано вже як приміщення 44-1, тобто частину нежитлового приміщення №44.

Разом з тим, таке об'єднання відбулося без проведення відповідної реконструкції чи переобладнання, без виготовлення та затвердження відповідної проектної документації, з даного приводу не приймалося жодних рішень виконавчим комітетом міської ради, не було згоди співвласників будинку та погодження балансоутримувача, що є грубим порушенням чинного законодавства.

Вказували на те, що пунктом 2.3 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 серпня 2009 року №558/15 оформлено право комунальної власності територіальної громади м.Чернівці на нежилі приміщення першого поверху в житловому будинку літ.А по АДРЕСА_4 загальною площею 310,90 кв.м., що складаються з приміщень 44-1 - 44-16.

З інвентарної справи на будинок вбачається, що до складу вказаних нежилих приміщень включено приміщення згідно з планом 44-1 площею 14,30 кв.м. (в експлікації вказано як коридор 44-2), яке до внесення ЧКОБТІ 10 червня 2009 року поточних змін до інвентарної справи на будинок було вестибюлем ХL під'їзду № 3. На підставі даного рішення видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 серпня 2009 року.

Вважали п.2.3 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 серпня 2009 року №558/15 та видане на його підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 серпня 2009 року незаконними і такими, що підлягають скасуванню.

Так, на підставі зазначеного рішення виникло право комунальної власності територіальної громади на спірне приміщення вестибюля ХL, як на нежитлове приміщення, в той час як цей вестибюль є допоміжним приміщенням вказаного будинку, а отже його віднесено до категорії нежитлових незаконно та безпідставно.

Згідно з інвентаризаційною справою на даний житловий будинок, станом на 1958 рік, приміщення ХL в експлікації віднесене до складу допоміжних приміщень, його функціональне призначення визначене як «вестибюль». З поповерхового плану вбачається, що через цей вестибюль ХL сходова клітина ХLІ під'їзду з'єднана з парадним входом з вул. Університетської, а отже закладене у проект дому функціональне призначення даного вестибюлю - парадний вхід мешканців у під'їзд № 3 житлового будинку.

Висновок №17029 експертного будівельно-технічного дослідження підтверджує, що приміщення ХL площею 14,30 кв.м. є допоміжним (підсобним) приміщенням житлового будинку, на момент прийняття будинку в експлуатацію його функціональне призначення: для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.

Вважали, що при внесенні ЧКОБТІ 10 червня 2009 року поточних змін до інвентарної справи статус спірного приміщення з вестибюля на нежиле приміщення було змінено незаконно, вестибюль був протиправно, без належних підстав та з порушенням чинного законодавства виключений зі складу житлового фонду та віднесений до категорії нежитлових приміщень.

Посилалися на те, що дане приміщення з моменту здачі будинку в експлуатацію протягом багатьох років фактично використовувалось як вестибюль під'їзду № 3, вони та інші мешканці будинку користувались ним за первинним цільовим призначенням.

Також аргументували позовні вимоги тим, що жодним законодавчим актом України органи місцевого самоврядування, в тому числі виконавчий комітет, не наділені повноваженнями щодо розпорядження майном, що не перебуває у комунальній власності, а тому орган місцевого самоврядування прийняв оскаржуване рішення поза межами своєї компетенції.

Просили суд визнати незаконним та скасувати п.2.3 рішення ВК Чернівецької міської ради від 11 серпня 2009 року № 558/15 «Про присвоєння поштової адреси, оформлення права комунальної власності на об'єкти нерухомості, що належать територіальній громаді м.Чернівці» в частині приміщення 44-1 площею 14,30 кв.м.; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 серпня 2009 року в частині права власності на приміщення 44-1 площею 14,30 кв.м. та скасувати його державну реєстрацію в цій частині; зобов'язати відповідачів усунути порушення чинних будівельних та протипожежних норм і правил, та усунути перешкоди у користуванні мешканцями під'їзду № 3 будинку АДРЕСА_4 вестибюлем XL (приміщення 44-1) шляхом демонтажу цегляної перегородки, якою заблоковано сполучення між сходовою кліткою XLI і вестибюлем XL (44-1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п.2.3 рішення ВК Чернівецької міської ради від 11 серпня 2009 року №558/15 «Про присвоєння поштової адреси, оформлення права комунальної власності на об'єкти нерухомості, що належать територіальній громаді м.Чернівці» щодо оформлення права комунальної власності територіальної громади м.Чернівці в частині приміщення 44-1 площею 14,30 кв.м., яке розташоване на першому поверсі в житловому будинку літ.А на АДРЕСА_4.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 серпня 2009 року в частині права власності на приміщення 44-1 площею 14,30 кв.м., яке розташоване на першому поверсі в житловому будинку літ. А на АДРЕСА_4 та скасовано його державну реєстрацію в цій частині.

Зобов'язано Чернівецьку міську раду усунути перешкоди в користуванні позивачами під'їздом №3 житлового будинку по АДРЕСА_4 вестибюлем XL (приміщення 44-1) шляхом демонтажу через підпорядковані комунальні підприємства цегляної перегородки, якою заблоковане сполучення між сходовою кліткою XLI і вестибюлем XL ( 44-1).

В апеляційній скарзі виконавчий комітет Чернівецької міської ради просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зокрема, вказує на те, що спірне приміщення вестибюля ніколи не виконувало функції допоміжного приміщення, оскільки знаходилося в користуванні та розпорядженні Чернівецької міської ради, орендаря ПАТ «Укртелеком», УТЕЛ, що підтверджується актом введення в експлуатацію житлового будинку, договорами оренди та показаннями свідків.

Житловий будинок АДРЕСА_4 разом з нежитловими приміщеннями перебував та перебуває на балансі КЖРЕП № 6, а тому нежитлові приміщення, які знаходились в орендному користуванні, перейшли в комунальну власність територіальної громади м. Чернівці, незважаючи на наявність чи відсутність актів інвентаризації станом на 1992-1993 роки, оскільки така інвентаризація і є перебуванням майна на балансі КЖРЕП.

Також посилається на те, що позивачі пропустили строк позовної давності, оскільки під час розгляду справи встановлено, що позивачам було відомо, що спірне приміщення перебуває в розпорядженні ПАТ «Укртелеком», УТЕЛ, і використовується під телефонну станцію, що ними і підтверджено. Отже, позивачі могли звернутися до суду з позовними вимогами про захист свого цивільного права або інтересу ще з 2002 року.

Зазначає, що правовий статус спірного приміщення фактично було визначено ще до приватизації та придбання позивачами квартир, а тому вони не могли набути права власності на спірне нежитлове приміщення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту приватизації першої квартири в будинку спірне приміщення перейшло у спільну сумісну власність усіх власників квартир будинку, а тому на час ухвалення оскаржуваного рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради, вестибюль площею 14,30 кв.м. не перебував у комунальній власності. На момент внесення поточних змін в інвентаризаційну справу та прийняття виконавчим комітетом оскаржуваного рішення спірне приміщення вестибюлю не було самостійним об'єктом нерухомого майна та цивільно-правових відносин.

Суд також дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачів про усунення перешкод у користуванні спірним майном, відхилив твердження представників відповідачів про сплив позовної давності як підставу для відмови у позові.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд.

Позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 спрямовані на усунення їм як власникам квартир у багатоквартирному будинку перешкод у користуванні допоміжним приміщенням у будинку, яке перебуває у спільній сумісній власності власників квартир будинку і за своїм первинним та поточним призначенням слугує для проходу від основного (парадного) входу в під'їзд будинку до їх квартир.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позову, відповідність заявлених вимог як нормам національного законодавства так і нормам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Встановлено, що позивачі є власниками (співвласниками) квартир у багатоквартирному житловому будинку в будинку АДРЕСА_4: ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_6 - співвласником квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_7 - власником квартири АДРЕСА_5.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

Статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У Рішенні Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року №4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п.1.1).

Визначення поняття допоміжні приміщення надано у ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»: це - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об'єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо).

Крім того, згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, у зв'язку з чим в результаті приватизації квартир їх мешканцями право власності останніх на такі приміщення не виникає.

Частиною 4 ст. 4 ЖК УРСР визначено, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Отже, у спірному випадку підлягає встановленню чи приміщення вестибюлю XL (приміщення 44-1) площею 14,30 кв.м. поверхового плану першого поверху будівлі літ.А по АДРЕСА_4 є допоміжним, в якому чи в частині якого може бути забезпечення вимог та норм пожежної безпеки на шляху евакуації та евакуаційних виходах з під'їзду № 3 з боку вул. Університетської, без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась з його частин раніше для обслуговування будинку.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок по доведенню обставин покладається на сторони.

У справі встановлено, що будинок АДРЕСА_4 був зданий в експлуатацію 27 грудня 1957 року, що підтверджується «Актом государственной приемки здания сооружения», з якого вбачається, що забудовником був Чернівецький машзавод, будинок має 3 секції, 39 квартир, комісія споруду житлового будинку прийняла з оцінкою «добре». Первинна інвентаризація зазначеного будинку була проведена у 1958 році.

Згідно з експлікацією та поверхового плану першого поверху будівлі літ.А по АДРЕСА_4, протягом періоду вересень 1958 року - липень 2009 року - приміщення 14,30 кв.м. позначене як коридор літ. ХL - допоміжне приміщення.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що така нумерація приміщень у інвентарній справі підтверджує, що вестибюль ХL та сходова клітка ХLІ є допоміжними приміщеннями житлового будинку, і не відносяться до нежитлових приміщень першого поверху.

Спірне приміщення вестибюля ХL площею 14,30 кв.м. до проведення інвентаризації 2009 року відносилось до допоміжних приміщень.

На момент здачі будинку в експлуатацію приміщення вестибюлю ХL площею 14,30 кв.м. віднесено до складу допоміжних і підвальних приміщень дому. В експлікації спірне приміщення позначено як вестибюль для обслуговування мешканців під'їзду № 3. У поверховому плані сходова клітка ХLІ з'єднана через двері з парадним входом з вулиці Університетської через вестибюль ХL площею 14,30 кв.м.

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Висновком № 17029 експертного будівельно-технічного дослідження від 03 травня 2017 року, виготовленого судовим експертом Лещишиним В.В., підтверджується, що приміщення XL площею 14,30 кв.м. житлового будинку по АДРЕСА_4 в м. Чернівці - допоміжне (підсобне) приміщення житлового будинку (на момент прийняття будинку в експлуатацію) - його функціональне призначення: для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Вестибюль XL площею 14,30 кв.м. в даному будинку - це приміщення, призначене для забезпечення експлуатації цього будинку та побутового обслуговування його мешканців. Отже, судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що спірне приміщення - вестибюль, як парадний вхід в третій під'їзд будинку, є допоміжним відповідно до функціонального призначення.

З огляду на викладене, судом першої інстанції встановлено безпідставність оформлення зміни цільового призначення коридору з допоміжного приміщення на нежитлове приміщення, оскільки такі зміни були внесенні без проведення відповідної реконструкції чи переобладнання, без виготовлення та затвердження відповідної проектної документації, без прийняття рішень виконавчим комітетом міської ради, без згоди співвласників будинку.

Частина 2 ст. 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування у багатоквартирному будинку.

Так, власникам квартири у дво-або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 визначено, що відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, з врахуванням вищенаведених положень законодавства, суд першої інстанції правильно визнав незаконним та скасував п.2.3 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 серпня 2009 року №558/15 щодо оформлення права комунальної власності територіальної громади м. Чернівців в частині приміщення 44-1 площею 14,30 кв.м., яке розташоване на першому поверсі в житловому будинку літ.А по АДРЕСА_4.

Відповідно до Звіту про результати технічного обстеження вхідних вузлів до під'їзду № 3 житлового будинку по АДРЕСА_4, виготовленого експертом Лобовим А.І., реконструкцію щодо блокування цегляною перегородкою сполучення між сходовою клітиною і вестибюлем житлового будинку та вилученням зі складу приміщень загального користування житлового будинку цього вестибюля, виконано без дотримання встановленого законодавством порядку. Для усунення перешкод у користуванні вестибюлем мешканцям під'їзду № 3 будинку наявні як підстави, так умови та технічна можливість. Для цього необхідно демонтувати цегляну перегородку, якою заблоковане сполучення між сходовою кліткою кліткою XLI і вестибюлем XL ( 44-1). Конструкція перегородки і її сполучення з конструкціями будинку мають сприятливі рішення для її демонтажу, а її демонтаж в свою чергу не порушить несучу здатність, стійкість і деформативність несучих будівельних конструкцій під'їзду № 3 та будинку в цілому. Дверний блок, що відділяв вестибюль від сходової клітки, залишився на своєму місці і може функціонувати за своїм призначенням після демонтажу цегляної перегородки.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді представником відповідачів порушувалось питання щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

При цьому представники відповідачів вважають, що позовну давність слід обраховувати з часу прийняття оспорюваного рішення виконкому міської ради та видачі свідоцтва про право власності на спірне житлове приміщення у складі інших приміщень.

Такі доводи є безпідставними.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Суд першої інстанції з посиланням на конкретні докази, норми матеріального права дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для відмови у позові з мотивів спливу позовної давності відсутні.

Як встановлено у справі рішення виконавчого комітету міської ради про оформлення права власності на нежитлові приміщення, в т.ч. і на спірне відповідачем ухвалювалося без погодження з власниками квартир, як співвласниками допоміжних приміщень, без їх інформування про це як і про видачу правовстановлюючих документів ні до ні після ухвалення такого рішення та видачі правовстановлюючого документа.

Суд першої інстанції на підставі належного з'ясування обставин справи, оцінки доказів з питання позовної давності встановив, що про наявність оскаржуваного рішення та свідоцтва про право власності позивачі довідалися лише у березні 2017 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права та доказами.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Виходячи з указаних правил перегляду судових рішень в апеляційному порядку, доводів апеляційної скарги відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

З посиланням на норму ст. 319 ЦК України заявник посилається на те, що позивачі не мають статусу власників спірного приміщення і що це приміщення не виконувало функцій допоміжного приміщення.

Такі доводи є необґрунтованими.

Як встановлено у справі спірне приміщення вестибюлю ХL площею 14,30 кв.м. фактично та за своїм функціональним призначенням відносилось до допоміжних приміщень, призначених як у першу чергу для проходу мешканців квартир через основний вхід до будинку та до квартир, так і для проходу відвідувачів до нежитлових відособлених приміщень, будівництво яких було спроектовано одночасно з будівництвом самого житлового будинку.

На момент здачі будинку в експлуатацію приміщення вестибюлю ХL площею 14,30 кв.м. віднесено до складу допоміжних і підвальних приміщень дому. В експлікації первинної інвентарної справи спірне приміщення позначено як вестибюль для обслуговування мешканців під'їзду № 3. В поверховому плані сходова клітка ХLІ з'єднана через двері з парадним входом з вулиці Університетської через вестибюль ХL площею 14,30 кв.м.

Це стверджується також наявними у справі фототаблицями, з яких видно, що у вестибюль є вхід зі сходової клітки, що веде до житлових квартир під'їзду № 3.

Зміна нумерації та найменування спірного приміщення після проведеної інвентаризації у 2009 році, про що зазначено у окремо виготовленій інвентарній справі, не мало ні фактичного ні правового підґрунтя, оскільки у такий спосіб за нормами цивільного законодавства право власності не виникає.

Заявник зазначає, що спірне приміщення Чернівецькою міською радою постійно здавалося у складі інших нежитлових приміщень в оренду і ним мешканці будинку не користувалися.

Проте це також не є підставою для оформлення за відповідачем права власності на спірне приміщення, а власники квартир не були сторонами у відповідних договорах оренди.

Встановлено, що мешканців квартир до 2017 року могли користуватися спірним приміщенням вестибюля, незважаючи на те, що воно також слугувало як допоміжне приміщення нежитлових приміщень, що належать Чернівецькій міській раді та здавалися в оренду.

Наявним про це доказам суд першої інстанції дав належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для переоцінки наявних у справі доказів, у тому числі свідків, на які посилається заявник, а на нові докази заявник не посилається.

Таким, що не заслуговують на уваги є доводи заявника про те, що оскільки житловий будинок перебував на балансі КЖРЕП №6 станом на 1991-1992 роки, то і нежитлові приміщення, в т.ч. спірне, перейшло до комунальної власності м. Чернівці.

Проте за своїм функціональним призначенням спірне приміщення вестибюля не є відокремленим нежитловим приміщенням, воно призначено для забезпечення входу до житлового будинку з вулиці Університетської, тому за нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» воно є таким, що перебуває у спільній власності власників квартир у будинку.

В апеляційній скарзі є посилання на закріплення за квартирами позивачів рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 843 від 05 лютого 2002 року приміщень кладових за кожною з квартир. Проте указане рішення не є свідченням передачі спірного приміщення вестибюля до комунальної власності. Судом першої інстанції встановлено, що такі рішення до 2009 року не приймалися.

Заявник посилається також на неврахування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності.

Вище вже наведено мотиви, з яких апеляційний суд не погоджується з такими доводами заявника.

Заявник при цьому зазначає, що позивачі могли звернутися до суду з вимогами про захист свого цивільного права та інтересу ще з 2002 року, оскільки їм було відомо про те, що спірні приміщення є нежитловими і вони перебувають у розпорядженні ПАТ «Укртелеком», УТЕЛ.

Проте у цій справі предметом спору є рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 серпня 2009 року №558/15 та видане на його підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 серпня 2009 року, якими безпідставно спірне приміщення вестибюлю віднесено до комунальної власності Чернівецької міської ради.

Що ж до обізнаності позивачів зі знаходженням спірного приміщення в користуванні орендарів ПАТ «Укртелеком», УТЕЛ, то позивачі як співвласники майна могли допускати користування цим майном іншими особами, а про порушення свого права як співвласників оспорюваними рішенням та видачею свідоцтва, як установив суд першої інстанції, вони дізналися у березні 2017 року.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування відповідних висновків суду першої інстанції з цього питання.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції також обґрунтовано послався на норми Конвенції, рішення ЄСПЛ як джерела права, з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Недоторканість права власності забезпечується у всіх сферах суспільного життя. Разом з тим право власності не є абсолютним. В інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити обмежене користування його майном іншими особами.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

У справі, що розглядається, встановлено, що оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради з подальшою видачею свідоцтва про право власності позивачів без їх згоди як співвласників будинку, без чіткої законодавчої підстави позбавлено права на частку у спірному допоміжному приміщенні - вестибюлі, який слугує основним входом до житла позивачів та інших власників квартир у будинку, позивачі та інші мешканці квартир у будинку змушені користуватися лише запасним входом до будинку, який технічно неповністю придатний для самостійного використання.

Намагання відповідачів виправдати втручання у право позивачів на мирне володіння майном мотивами певної суспільної потреби, тривалим використанням майна орендарями не заслуговують на увагу.

На час виникнення та вирішення спору спірне приміщення відповідачем не використовується, нагальна суспільна необхідність у позбавленні позивачів як співвласників права власності на спірне майно відсутня.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Чернівецької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 грудня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: О.О. Одинак

В.В. Яремко