Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 344/12761/16-ц

провадження № 61-27646 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача на підставі доручення - ОСОБА_6,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах на підставі доручення ОСОБА_5, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2017 року в складі судді Польської М. В. та на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2017 року в складі колегії суддів Девляшевського В. А., Горейко М. Д., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та просила виселити його з квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира).

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником квартири, в якій також зареєстрований відповідач, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Зазначала, що ОСОБА_5 зловживає спиртними напоями та неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за насильство стосовно неї.

Оскільки поведінка ОСОБА_5 робить неможливим спільне проживання в даній квартирі, ОСОБА_4 просила виселити його з квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2017 року, позов задоволено, виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_5 не є власником даної квартири та робить неможливим проживання ОСОБА_4 у даній квартирі, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

03 липня 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив скасувати їх як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зазначав, що він є співвласником даної квартири, а тому відсутні правові підстави для виселення його з квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

13 січня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на вказану касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності від 21 липня 2007 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

З 13 січня 2010 року в квартирі зареєстрований ОСОБА_5, з яким позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах.

ОСОБА_4 указувала, що ОСОБА_5 вчиняє фізичне та психологічне насильство стосовно неї, що підтверджується постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2016 року в справі № 344/11986/16-п та постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року в справі № 344/14195/16-п.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу.

Статями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

У статті першій першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча й правомірно вселилися в спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї.

Установлено, що ОСОБА_7 не є членом сім'ї ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, обґрунтованим є висновок судів про наявність правових підстав для задоволення позову та усунення перешкод ОСОБА_4 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_5 без надання іншого житла.

Доводи ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_5 є співвласником даної квартири, є безпідставними, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи належними доказами.

Інші аргументи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2017 року в складі судді та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. І. Крат