ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Київ

Справа №760/22063/16-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 13 грудня 2018 року

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3

ОСОБА_4

третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Лазоренко В.В. 12 квітня 2018 року, повний текст рішення виготовлено 22 травня 2018 року в приміщенні Солом'янського районного суду м. Києва, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності, -

Справа №760/22063/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/242/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Лазоренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним. З урахуванням позовної заяви про збільшення позовних вимог, поданої 11 квітня 2017 року представник позивача просив визнати недійсним договір іпотеки № 1863 від 25 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., а також, визнати за позивачем право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 123, 90 кв.м, у тому числі жилою площею 64,90 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстрованого в реєстрі за №73, він є власником нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

В 2015 році позивачу стало відомо, що вищевказана квартира вибула із його права власності без його відома, у зв'язку з чим він звернувся до суду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року, договір купівлі-продажу, за яким квартира позивача перейшла у власність відповідача ОСОБА_4, було визнано недійсним і спірне майно витребуване у відповідача.

28 липня 2016 року право власності на спірне майно було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3, дана реєстрація відбулася на підставі договору іпотеки №1863 від 25 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А.. укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Предметом договору іпотеки була спірна квартира АДРЕСА_1, право власності було зареєстровано 28.07.2016 за №15632575 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М..

Дії відповідача ОСОБА_3 щодо реєстрації за собою права власності на спірну квартиру були незаконним, оскільки на час реєстрації за рішенням суду, вказана квартира була витребувана у іпотекодавця ОСОБА_4 на користь позивача.

Вважає, що договір іпотеки був укладений та забезпечений нерухомим майном, що не належало іпотекодавцю, оскільки було набуто ним незаконно, а тому просить скасувати вказаний договір іпотеки та визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності на нерухоме майно - задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки № 1863 від 25.06.2015 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Есталіною Анатоліївною.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 123, 90 кв.м, у тому числі жилою площею 64,90 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору в сумі 2`275,60 грн..

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору в сумі 2275,60 грн..

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачем ОСОБА_3, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 червня 2018 року було відкрито провадження у справі.

04 червня 2018 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва справу призначено до судового розгляду.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область та місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду м. Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Початком роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 та представник третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. - Рожина О.Г., підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_12, проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 лютого 2010 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_14, який діяв від імені ОСОБА_2, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за яким позивач придбав у власність вищевказану квартиру та у встановленому законом порядку здійснив державну реєстрацію права власності на дану квартиру, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення № НОМЕР_1 від 08 лютого 2010 року (а.с.44,59).

Позивач зазначає, що в 2015 році йому стало відомо про те, що спірна квартира була відчужена без його згоди, а тому він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Так, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року, спірну квартира АДРЕСА_1 було витребувано у відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 (а.с.7,8-11).

Окрім іншого, даним рішенням суду було встановлено, що 10 лютого 2010 року ОСОБА_15 від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 25 грудня 2009 року продав, а ОСОБА_16 купив квартиру АДРЕСА_1. Зазначена угода оформлена договором купівлі-продажу квартири від 10 лютого 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А. та зареєстрована в реєстрі за № 89.

Згідно з відміткою на договорі право власності ОСОБА_16 на вищезазначену квартиру 15 лютого 2010 року було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. Однак, з листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30 жовтня 2015 року № 14329 (И-2015) випливає, що згідно з реєстровими книгами Бюро станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру спірну за ОСОБА_16 не реєструвалося.

15 чеврня 2015 року право власності ОСОБА_16 на вищезазначену квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А.. У цей же день ОСОБА_16 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстрований в реєстрі за № 1693. За умовами цього договору ОСОБА_4 набув у власність спірну квартиру. Цього ж дня право власності ОСОБА_4 на дану квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А..

На підставі досліджених судом обставин, договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_2 було визнано недійсним.

В ході розгляду справи судом також було встановлено, що ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому вона була у нього витребувана на користь ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №81287666 від 27 лютого 2017 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3. Підставою виникнення права власності у ОСОБА_3 на дану квартиру є договір іпотеки № 1863 від 25 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А..

З даної довідки також вбачається, що договір іпотеки № 1863 від 25 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Обґрунтовуючи сої вимоги щодо визнання договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивач посилався зокрема і на те, що договір іпотеки був укладений та забезпечений майном, що не належало іпотекодавцю, оскільки було набуто ним незаконно.

Згідно абз. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті п'ятої вищевказаного Закону передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Отже, оскільки передача обтяження майна є видом розпорядження, то лише власником майна воно могло бути передано в іпотеку.

Разом з тим, іпотекодавець ОСОБА_4, у якого за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року спірна квартира була витребувана на користь ОСОБА_2, права власності на майно, передане ним в іпотеку, не набув.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів недійсними урегульовано, зокрема, ЦК України, як основним актом цивільного законодавства.

ЦК України у ст. 204 встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав передбачених законом, на що вказано у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч.2 ст.203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України).

Таким чином, оскільки предмет іпотеки було передано в обтяження іпотекодержателю за договором іпотеки особою, у якої були відсутні повноваження щодо вчинення вказаних дій, то оспорюваний договір суперечить вимогам закону, що в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_4. та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З правовідносин, що склалися між сторонами, вбачається, що відповідачами не визнається право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1, оскільки вони здійснюють дії щодо розпорядження даною квартирою на власний розсуд баз згоди позивача.

Таким чином, позивачем обрано правильний спосіб захисту своїх порушених прав щодо здійснення права власності на спірну квартиру, а тому його вимоги щодо визнання за ним права власності на квартиру квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна