П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №335/13206/17

Провадження №22-ц/807/899/18

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року в складі судді Геєць Ю.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між позивачем та відповідачем фактично склався порядок користування суміжними земельними ділянками, згідно з яким у позивача в користуванні земельна ділянка S1, на якій розташоване його домоволодіння, а відповідачу належить домоволодіння S2, ці домоволодіння огороджені парканом.

Вказував, що земельні ділянки у спільному користуванні з відповідачем відсутні, а позивачу виділена значно менша земельна ділянка, що підтверджено експертним висновком №62 від 31 серпня 2017.

Також зазначав про неможливість знесення двоповерхової прибудови, яка збудована позивачем, з підстав руйнації його домоволодіння, домоволодіння відповідача та третьої особи ОСОБА_3.

Крім того, позивач зазначав, що встановити порядок користування згідно з рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 1997 року неможливо, оскільки при ухваленні цього рішення врахована площа земельної ділянки 0,0550га, а в користуванні позивача та відповідача перебуває земельна ділянка площею 0,0536га, що підтверджено витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, технічною документацією із землеустрою.

Згідно із висновком експерта №62 від 31 серпня 2017 позивач займає ділянку S1 площею 204 кв. м., а відповідач S2 площею 332 кв. м., та за таких обставин позивач претендує на виділення на його користь із земельної ділянки відповідача 64 кв. м., оскільки вважає, що його право на отримання земельної ділянки пропорційної частки домоволодіння порушено та ця земельна ділянка йому потрібна для власних потреб.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд встановити наступний порядок користування домоволодіннями по АДРЕСА_1: позивачу виділити в користування земельну ділянку S1 на якій розташована частина його домоволодіння; відповідачу виділити у користування земельну ділянку S2; виділити позивачу в натурі із земельної ділянки S2 земельну ділянку, площею 64 кв. м.; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що враховуючи наявність рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 1997 року, яким було встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, судом не встановлено порушення права позивача на користування земельною ділянкою з боку відповідача.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що встановити порядок користування земельною ділянкою згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.02.1997 року, а також виконати вказане рішення неможливо, оскільки при ухваленні цього рішення була врахована площа земельної ділянки 0,0550 га, а на даний час площа земельної ділянки змінилася та складає 0,0536 га.

Крім того, вважає відмову суду у задоволенні його клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи необґрунтованим.

Від відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що підставою вказаного позову є бажання відповідача не виконувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.02.1997 року, яке набрало законної сили та є обов'язковим для виконання.

Вказано, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи, оскільки метою вказаної експертизи є визначення розподілу земельної ділянки згідно нової технічної документації, а не для виявлення обставин щодо розміру земельної ділянки, як зазначено позивачем в апеляційній скарзі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 23.04.2003 року, укладеного між ним та ОСОБА_6, належить ? частина жилого будинку АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці розміром 559 кв. м (т. 1 а.с.29-31).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.01.2017 року ОСОБА_2 отримала право власності на ? частину жилого будинку АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці розміром 559 кв. м, в порядку спадкування після ОСОБА_7 (т.1 а.с.55-56).

В свою чергу ОСОБА_7 отримав право власності на ? частину вказаного жилого будинку в порядку спадкування після ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.12.2004 року (т.1 а.с.53-54).

Таким чином, на час розгляду справи, згідно із правовстановлюючими документами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по ? частини жилого будинку АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці розміром 559 кв. м.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 1997 року визначено порядок використання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, у відповідності до варіанту 2 висновку судово-технічної експертизи від 09.01.1997 року, виділивши ОСОБА_6 земельну ділянку S-2, площею 174,2 кв. м, визначену на плані червоним кольором, виділивши ОСОБА_8 земельну ділянку S-3, площею 335,5 кв. м, S-4, площею 18,1 кв. м, загальною площею 353,6 кв. м, визначені на плані синім кольором. Ділянки S-1, площею 10,5 кв. м, S-5, площею 11,7 кв. м, загальною площею 22,2 кв. м, визначені на плані жовтим кольором, залишити у загальному користуванні співвласників ОСОБА_6 та ОСОБА_8. Зобов'язано ОСОБА_6 знести самовільний гараж Е. Рішення набрало законної сили 15.04.1997 року (т.1 а.с.46-48).

Відповідно до акту від 17.09.1997 року,складеного судовим виконавцем Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя, вищеназване судове рішення було виконано ( т.1 а.с.49).

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин, правильно виходив із того, що враховуючи наявність рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 1997 року, яким було встановлено порядок користування спірною земельною ділянкою, позивачем не доведено порушення його права на користування земельною ділянкою з боку відповідача.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представником ОСОБА_1 - ОСОБА_9 пояснено, що після набрання чинності рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 1997 року на час звернення із даними позовними вимогами, розмір земельної ділянки, виділеної вказаним рішенням у користування відповідачки ОСОБА_2 не зменшився та не збільшився, тобто відповідає тому розміру земельної ділянки , яка була виділена судовим рішенням від 11 лютого 1997 року. Зменшився розміру земельної ділянки, яка належить позивачу. Причини зменшення земельної ділянки представник відповідача пояснити суду не змогла.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про те, що встановити порядок користування згідно з рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 1997 неможливо у зв'язку з невідповідністю площі земельної ділянки, не може бути підставою для ухвалення нового судового рішення з питання встановлення порядку користування земельною ділянкою, що вже упорядковане набравшим законної сили рішенням.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а є повторенням доводів позовної заяви та зводяться лише до незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, є безпідставними.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Судуз дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка