АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2306/2018 Головуючий в 1-й інстанції - Белоконна І.В.
756/3128/16-ц Доповідач Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів :

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Соколової В.В., Шебуєвої В.А.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року позивач пред'явила позов до відповідача і з урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути з останньої суму позики в загальному розмірі 277 203,06 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 7 005 871,02 грн. (з урахуванням відсотків за користування коштами та 3% річних) і сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 03 листопада 2011 року вона з відповідачем уклали договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу у позику 80 000 доларів США, а відповідач зобов'язалася повернути позику до 03 листопада 2012 року про що надала їй розписку. В цей же день 03 листопада 2011 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 6017,за умовами якого вона передала у позику відповідачу 1 195 500 грн. 00 коп., що на момент укладення цього договору згідно з курсом НБУ складало 150 000 доларів,а відповідач зобов'язалась повернути їй таку ж суму грошових коштів. Грошові кошти були передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, написаною позичальником в момент передачі йому суми позики, за якою Позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві готівкою в сумі 150 000 доларів США в термін до 03 листопада 2012 року.

Станом на день звернення до суду відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконала. Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 230 000,00 доларів США, що згідно з курсомНБУ становить 5 812 887,98 грн., проценти за користування коштами - 39 233,74 доларівСША, що згідно з курсомНБУ становить 991 571,02 грн., 3% річних від простроченої суми у загальному розмірі 7 969,32 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 201 412,02 грн.,яку вона просила стягнути з відповідача.

При цьому позивач заявила клопотання про поновлення строку на пред'явлення даного позову, посилаючись на поважні причини його пропуску з тих підстав, що з жовтня 2015 року мало місце погіршення її стану здоров'я, що призвело до інфаркту 09.12.2015 року. До цього часу вона намагалася вирішити спір в позасудовому порядку і просила відповідача повернути їй кошти у тому числі і на лікування.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 230 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 5 812 887 грн.98 коп., проценти за користування коштами - 39 233 доларів 74 центи США, що за курсом НБУ становить 991 571 гри.02 коп. ,3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 7 969 доларів 32 центи США, що за курсом НБУ становить 201412 грн.02 коп. та судовий збір у розмірі 6 890 грн..

Не погодившись з таким судовим рішенням відповідач подала апеляційну скаргу,в якій просить скасувати його та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що відповідач була неналежним чином повідомлена про всі судові засідання розгляду справи, так як повідомлення судом направлялися за адресою - АДРЕСА_1, де вона не проживає, що позбавило її заявити про застосування позовної давності до пред'явлених позивачем вимог,оскільки трирічний строк на момент пред'явлення позову до неї сплив. Вважає, що безпідставно обчислені та стягнуті три відсотки річних в іноземній валюті, відсутні журнали судових засідань та звукозаписів їх , що не дає можливості встановити факт здійснення судом першої інстанції всіх необхідних дій,зокрема витребування та огляд оригіналів документів, які підтверджують позовні вимоги. Суд у порушення ст. 31 ЦПК України прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, незважаючи на те, що по суті позивач одночасно змінив предмет і підставу вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що відповідачу судові виклики були направлені за адресою її реєстрації та проживання - АДРЕСА_2, яку вона власноручно зазначала в розписках та договорі позики і яка мабуть помилково зазначена в її паспорті, оскільки в АДРЕСА_1 не існує, а є проспект, проте і за адресою: АДРЕСА_3 відповідач також не отримувала кореспонденцію в рамках судової справи. З вказаних підстав позивач вважає нікчемною її довід про позбавлення її права заявити про сплив позовної давності вимог. Не ґрунтується на вимогах закону аргумент про незаконність прийняття та розгляду судом збільшених позовних вимог та визначення судом першої інстанції процентів та 3 % річних у іноземній валюті.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що 03 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження умов якого останньою було складено розписку, за умовами якого позивач передала, а відповідач прийняла в борг грошові кошти в сумі 80 000,00 доларів США, які зобов'язувалася повернути до 03 листопада 2012 року (а.с.6).

Між сторонами також 03 листопада 2011 року було укладено договір позики грошових коштів, котрий був нотаріально посвідчений за реєстровим № 6017, на підтвердження умов якого відповідачем було складено розписку. За умовами зазначеного договору позивач передала, а відповідач прийняла в борг грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США, які зобов'язувалася повернути до 03 листопада 2012 року (а.с.23-25).

Станом на день звернення до суду відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконала та борг за розписками не повернула.

Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 230 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 5 812 887,98 грн., проценти за користування коштами - 39 233,74 долари США, що за курсом НБУ становить 991 571,02 грн., 3% річних від простроченої суми у загальному розмірі 7 969,32 долари США, що за курсом НБУ становить 201 412,02 грн..

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухваливши в даній справі заочне рішення суду та задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в судове засідання повідомлялась належним чином, але про причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва , який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складі колегії суддів вважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим з огляду на ст. 376 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

При цьому порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою ( п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в повному обсязі з ухваленням нового судового рішення, оскільки розглянувши дану справу за відсутності відповідача, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач належним чином не була повідомлена про дату, час і місце засідання суду, що підтверджується поштовими відправленнями на ім'я ОСОБА_1, які були повернуті поштовим відділенням до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», що не може вважатись належним повідомленням ( а.с.19,50 том 1).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що 03 листопада 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики,відповідно до умов якого позивач передала відповідачу у позику 80 000 доларів США, а відповідач зобов'язалася повернути позику до 03 листопада 2012 року про що надала їй розписку ( а.с.6 том 1).

В цей же день 03 листопада 2011 року між сторонами було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 6017, за умовами якого позивач передала у позику відповідачу 1 195 500 грн. 00 коп., що на момент укладення цього договору згідно з курсом НБУ складало 150 000 доларів, які зобов'язувалася повернути до 03 листопада 2012 року, підтвердивши при цьому факт отримання грошей розпискою (а.с.23-25 том 1).

У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження заявлених нею вимог вважає встановленим наявність між сторонами правовідносин, які регулюються главою 71, ст.ст.1046 -1051 ЦК України та доведеним факт отримання відповідачем від позивача позик у вказаному в його договорах розмірах, а також відсутність даних про повернення цих позик.

Відповідач не надала заперечень стосовно вказаних обставин, не оспорила договори позики в установленому законом порядку, доказів виконання договорів позики повністю або частково не надала.

Позиція відповідача при запереченні проти позовних вимог ОСОБА_2 зводиться до пропуску останньою строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, так як позивач повинна була пред'явити позов в межах трьох років з моменту коли вона дізналась про порушення своїх прав, тобто до 03.11.2015 року, однак позов поданий у березні 2016 року.

Встановлено, що 18.05.2016 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції клопотання про поновлення строку на пред'явлення позову, який сплив 03.11.2015 року. Поважність пропуску строку обґрунтовувала тим, що у період з жовтня 2015 року вона мала наростаючу стенокардію, результатом якої став інфаркт, який мав місце 09.12.2015 року, в зв'язку з чим до закінчення строку позовної давності була позбавлена можливості організувати звернення до суду із захистом своїх порушених прав. До цього часу вона намагалася вирішити спір миром, зверталась до відповідача.

На підтвердження поважності причин пропуску строку на пред'явлення позову ОСОБА_2 надала медичні документи:

- виписку із медичної карти стаціонарного хворого, відповідно до якої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 09.12.2015 року до 30.12.2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом ІХС : не Q інфаркт міокарду в ділянці задньої стінки з розповсюдженням на верхівку та бокову стінку, кардіосклероз, екстра систолічна аритмія, гіпертонічна хвороба ІІІ ст.., гіпертонічний ангіосклероз сітківки, ускладнення : СНІ ст.;

- консультативний висновок ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії», відповідно до якого 19.02.2016 року ОСОБА_2 ( вік 76.6 років) проходила обстеження;

- довідку про те, що з 01.12.2015 року по 02.12.2015 року ОСОБА_2 проходила холтеровське обстеження;

- довідку поліклініки МВС України від 02.02.2016 року про те, що ОСОБА_2 лікується у кардіолога поліклініки з 2012 року ( а.с. 31-39 том 1).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту ( ч. 5 ст. 267 ЦК України).

При цьому поважні причини - це ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, що виникли об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження поважності причин пропуску строку на пред'явлення позову, зважаючи на стан здоров'я позивача, її вік ( 1939 р.н.), обставини справи та приятельські відносини сторін, а також незначний термін пропуску строку ( близько трьох місяців, оскільки позов направлено в 20-их числах лютого 2016 року, відповідно до штампу поштового відділення ( а.с. 12 том 1), а строк сплив 03.11.2015 року), визнає їх поважними, внаслідок чого порушене право ОСОБА_2 підлягає захисту.

На підставі викладеного аргументи апеляційної скарги на увагу суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності на увагу не заслуговують.

У правовій позиції № 6-369 цс 15 від 02.09.2015 року Верховний Суд України вказав, що згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що офіційний індекс інфляції це знецінення - зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов'язанні індексації не підлягає.

Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума позик в розмірі 80 000 доларів США та 150 000 доларів США, що разом складає 230 000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позивачем окрім вимоги про стягнення з відповідача суми позики, заявлено вимоги про стягнення процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України за курсом НБУ, оскільки умовами договорів позики їх розмір не було встановлено, починаючи з 03.11.2011 року і до дня подачі позову та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, починаючи з 03.11.2012 року і до дня подачі позову.

При цьому розмір процентів позивачем обчислено в іноземній валюті - доларах США.

Окрім аргументу апеляційної скарги щодо спливу позовної давності, другим аргументом скарги було неправильне обчислення позивачем строків нарахування процентів за користування позиками та валюти її стягнення та строків застосування ст. 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що заслуговує на увагу позиція представника відповідача щодо терміну нарахування процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України та валюти її стягнення.

Системний та логічний аналіз ч. 1 ст. 1048 ЦК України свідчить про те, що нарахування процентів здійснюється за весь строк користування позиченими коштами, а за прострочення повернення суми позики нарахуванню підлягають 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладену в постанові № 6-369 цс 15 від 02.09.2015 року.

При цьому слід зазначити, що вказана правова позиція Верховного Суду

України залишилась незмінною, що підтверджується Постановою Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року в справі № 910/10156/17, відповідно до якої Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, позивач має право на стягнення процентів за користування позиками за період з 03.11.2011 року та по 03.11.2012 року, а з 04.2012 року і подень подачі позову на 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Крім того, Верховний Суд України у постанові № 6-2667цс16 від 16.08.2017 року зазначив, що відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону , обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'яз ань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

У даному випадку позивачем розмір пені обчислено з 03.11.2011 року і по день подачі позову, що суперечить ч. 1 ст. 1048 ЦК України та в іноземній валюті, що не передбачено чинним законодавством, внаслідок чого суд апеляційний інстанції вважає, що позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим з розрахунком 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції погоджується та вважає його правильним та таким, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Аргумент апеляційної скарги про те, що позивачем після відкриття провадження у справі судом першої інстанції змінено предмет і підставу позову, що неприпустимо відповідно до норм процесуального права, на увагу не заслуговує з наступних підстав.

Право позивача змінити предмет чи підстави позову передбачене ч. 2 ст. 31 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

ЦПК України передбачає право позивача змінити або предмет позову, або підстави позову. Тому одночасна зміна предмета позову та підстав позову прямо забороняється. Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Тому в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, а це за своєю суттю - уже новий позов. Саме у зв'язку із цим законодавцем було закріплено альтернативну зміну предмета чи підстав позову.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2015 року ОСОБА_2 пред'явила до відповідача позов про стягнення з останньої 80 000 доларів США, процентів та 3 % річних, а після відкриття провадження в справі подано заяву про стягнення з відповідача 150 000 доларів США за іншим договором позики процентів та 3 % річних.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зміни предмету та підстав позову не відбулось, а фактично було пред'явлено додаткову вимогу.

Порушення судом норм процесуального права щодо об'єднання в одне провадження кількох однорідних вимог не може бути підставою для відмови в позові на даному етапі розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв&q?о ;язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2016 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) суму основного боргу в розмірі 230 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 5 812 887 грн. 97 коп., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 7 969 доларів США 32 центи, що по курсу НБУ становить 201 412 грн. 02 коп. та судовий збір в розмірі 6890,00 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: