Справа № 750/4284/18
Провадження № 2/750/1362/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2018 року м. Чернігів
Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:
судді Карапута Л.В.,
секретаря Хамайко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом Прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків,
в с т а н о в и в:
08.05.2018 Прокуратура Чернігівської області звернулась до суду в інтересах Чернігівської міської ради із позовом до відповідача про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, завдані використанням без правовстановлюючих документів земельних ділянок по вул. Шевченка, 29 у м. Чернігові загальною площею 0,0579 га у розмірі 186474,59 грн.
В судове засідання представники Прокуратури Чернігівської області та Чернігівської міської ради подали заяву про розгляд справи без їх участі, просили позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки.
Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами Закону України «Про прокуратуру» (ст. 23) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначають з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовують в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначають орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Реалізуючи надані Законом України «Про прокуратуру» повноваження та з метою виявлення підстав для представництва інтересів держави в суді, місцевою прокуратурою вивчено стан додержання законодавства щодо своєчасного надходження до бюджету плати за використання земельних ділянок, зокрема, під об'єктами нерухомого майна. Встановлено підстави для представництва інтересів Чернігівської міської ради в суді та стягнення з ОСОБА_1 збитків у вигляді упущеної вигоди, завдані використанням без правовстановлюючих документів земельних ділянок по вул. Шевченка, 29 у м. Чернігові загальною площею 0,0579 га.
Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 з 29.07.2009 є власником об'єкта нерухомості - нежитлової будівлі по вул. Шевченка, 29 у м. Чернігові (адмінбудівля). Право власності на зазначений об'єкт нерухомості відповідачкою набуто на підставі договору від 12.05.2009 № 1796 про задоволення вимог іпотекодержателя від ОСОБА_2
Між ОСОБА_2 та Чернігівською міською радою ще 13.10.2008 було укладено договір оренди № 2976 спірної земельної ділянки по вул. Шевченка, 29 у м. Чернігові для експлуатації адмінбудівлі з прибудовою. Зазначений договір розірвано між сторонами на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.06.2012 у справі № 2506/3188/2012 (провадження 2/2506/1737/2012) за позовом ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про розірвання договору оренди. Рішення суду набрало законної сили.
З часу набуття права власності на об'єкт нерухомості ОСОБА_1 JI.B. не вжито жодних заходів до укладення договору оренди. Неодноразові звернення управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 JI.B. (зокрема, від 08.11.2016 за № 6640, від 09.08.2017 за № 1957) з вимогою оформити право користування зазначеною земельною ділянкою відповідно до вимог чинного законодавства залишено поза увагою останньої.
З клопотанням про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 JI.B. до Чернігівської міської ради не зверталася.
Згідно з ч. 1 ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.
Водночас, ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього кодексу.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
Таким чином, встановлений законодавством перехід права користування земельною ділянкою відбувається не автоматично внаслідок переходу права власності на будівлю, розташовану на ній, а вимагає відповідного переоформлення шляхом укладення договору оренди.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Статтею 22 ЦК України та ст. 224 ГК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Упущена вигода, що становить предмет даного спору, це орендна плата, яку б одержала Чернігівська міська рада, якби її право не було порушено, а відповідач виконав свій обов'язок по оформленню правовстановлюючих документів на право користування вказаною вище земельною ділянкою у м. Чернігові.
Як зазначає Верховний Суд України у справі № 3-21 10гс14, за приписами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Пунктом «д» ч. 1 ст. 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Приписами ст. 157 ЗК України встановлено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.
Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 за № 284 з послідуючими змінами (надалі Порядок).
Так, згідно з п. 1 цього Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.
Відшкодуванню, згідно з п. 3 Порядку підлягають, зокрема, збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.
При цьому, неодержаним доходом є дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.
Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи землекористувачів, визначаються комісіями, створеними районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських рад (п. 2 Порядку).
Враховуючи зазначені норми законодавства, рішенням 8 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 28.04.2011 затверджено відповідне Положення, яким встановлено порядок визначення та відшкодування збитків, заподіяних власникам та землекористувачам в місті Чернігові,, а рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 27.07.2017 № 326 створено комісію з визначення тез міру збитків, заподіяних порушниками земельного законодавства власникам землі ті землекористувачам (зі змінами).
Актом комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 04.10.2017 № 16 визначено розмір збитків, завданих використанням ОСОБА_3 земельної ділянки по вул. Шевченка, 29 у м. Чернігові без укладення правовстановлюючих документів за період з 01.09.2014 по 31.08.2017 включно у сумі 186 474,59 грн.
Зазначений акт № 16 засідання комісії затверджено рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради 31.10.2017 № 471. Дані документи у судовому порядку відповідачкою не оскаржено, а тому нараховані збитки підлягають стягненню з ОСОБА_3 JI.B. на користь Чернігівської міської ради в примусовому порядку.
Відповідно до статей 19, 140 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Місцеве самоврядування визначено як право територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Згідно з п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міських рад відноситься питання регулювання земельних відносин.
Згідно з п.п. 1 п. «б» ч. 1 ст. 33 зазначеного Закону, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель.
Відповідно до ч. З ст. 16 цього Закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земляні і природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.
Відповідно п. 19 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України, до доходів загального фонду бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, міст Києва та Севастополя, районних бюджетів, бюджетів об'єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належать податок на майно, що зараховується до бюджетів місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться на території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до ст. 83 ЗК України, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
З вищевикладеного слідує, що місцеві ради, відповідно до закону, від імені та в інтересах територіальної громади міста повинні здійснювати контроль за надходженням коштів від використання землі у межах міста та не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування.
Право власності на землю територіальної громади захищається на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Неукладення та несвоєчасне укладення суб'єктами господарювання договорів оренди землі призводить до втрат коштів місцевого бюджету.
З аналогічних питань Верховний Суд України висловив свою позицію на користь прокурора та позивача (постанова від 14.09.2016 у справі № 6-2588цс15).
За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.
Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 280, 281, 284, 352, 354 ЦПК України, суд
позов Прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Чернігівської міської ради (місцезнаходження юридичної особи: м. Чернігів, вул. Магістратська, 7, ідентифікаційний код юридичної особи - 34339125) збитки у вигляді упущеної вигоди, завдані використанням без правовстановлюючих документів земельних ділянок по вул. Шевченка, 29 у м. Чернігові загальною площею 0,0579 га у розмірі 186474 грн. 59 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Чернігівської області 2797 грн. 13 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду Чернігівської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Суддя Л.В. Карапута