Справа № 175/3369/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 серпня 2018 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Реброва С.О.

при секретарі - Ратушній Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком, -

встановив:

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2003 року позивачу належить будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області. 23 лютого 2009 року син позивача ОСОБА_2 (відповідач) зареєстрував своє місце проживання у вищевказаному будинку, однак в спірному домоволодінні відповідач не проживає понад 8 років, а тільки зареєстрований, особистих речей відповідача не має, комунальні послуги не сплачує, не отримує кореспонденцію, проте реєстрація його місця проживання у домоволодінні не дозволяє позивачу розпоряджатися житлом на власний розсуд. Тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.

В судове засідання позивач не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2003 року позивачу належить будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області. 23 лютого 2009 року син позивача ОСОБА_2 (відповідач) зареєстрував своє місце проживання у вищевказаному будинку, однак в спірному домоволодінні відповідач не проживає понад 8 років.

Факт відсутності відповідача у будинку підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї та довідкою про склад сім'ї за № 7356 від 11 вересня 2017 року виданою Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області.

Крім того, факт тривалого непроживання відповідача у будинку, підтверджується письмовими свідченнями сусідів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

На зазначені обставини посилалась позивач у позовній заяві та вони не спростовані відповідачем жодним належним і допустимим доказом.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У відповідності зі ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ст. 391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст. 29, 317, 391, 405 ЦК України та Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні і підлягають задоволенню, оскільки вказане домоволодіння належить позивачу на праві власності на законних підставах, відповідач не проживає у ньому понад рік та втратив право користування зазначеним житлом.

Керуючись ст.ст. 9-13, 76-83, 95, 128-131, 133, 141, 223, 247, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 288, 289 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 Дніпропетровської області та зняти його з реєстрації.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 640 грн. 00 коп.

Заочне рішення набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 20 днів з дня отримання його копії.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя С.О. Ребров

Провадження № 2/175/1326/17