Справа№ 640/5650/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Київський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого: судді: Невядомського Д.В.
При секретарі: Гончарові О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Олександрівни про визнання права власності в порядку спадкування,-
Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд:
-Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 (раніше - Командарма Корка) у місті Харкові в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 11 вересня 2017 року;
-Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль моделі Волга ГАЗ-24, 1976 року випуску, двигун №563383, номер шасі 0356245,кузов №359020, державний номер ХАЧ 93-90 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 11 вересня 2017 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 вересня 2017 року помер батько Позивача - ОСОБА_3. За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось на день смерті, заповів дочці - ОСОБА_1. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої входить: автомобіль Волга ГАЗ-24 та 1/2 квартири АДРЕСА_1 (раніше - Командарма Корка) у місті Харкові.
1/4 квартири належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 лютого 2017 року, виданого державним нотаріусом Десятої харківської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №1-40.
У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до Десятої харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. З заявою про прийняття спадщини звернулася також відповідач.
У березні 2018 року позивач звернулася до Десятої Державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.
Листом № 678/758/2017 від 16 березня 2018 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз'яснено, що видача неможлива, оскільки немає можливості визначити частку померлого у спільній сумісній власності, а також встановити чи має право відповідач на отримання обов'язкової частки у спадщині. Цим же листом Позивачу рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на частку квартири, що належала померлому , що і стало підставою для звернення до суду.
В судовому засіданні представник позивача не з»явився, на адресу суду надав заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлен належним чином.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або зазначені ним причини визнані неповажними, відповідач не подав відзив,суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних чи доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши і оцінивши надані докази, приходить до наступного.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 вересня 1977 року , квартира яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 належить на праві сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сім»ї ОСОБА_4 , ОСОБА_2 Олександрівні , ОСОБА_2 ОСОБА_5 Фуаду.
25 червня 2016 року ОСОБА_4 померла. 1/4 частку спірної квартири, що їй належала успадкував ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 03 лютого 2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 лютого 2017 року.
Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від 26 січня 2018 року на момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_3.
З дослідженого судом заповіту від 30.03.2017 року, який посвідчений Десятою Харківською державною нотаріальною контору встановлено, що ОСОБА_3 заповів все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось на день смерті, дочці - ОСОБА_1
Свідоцтвом про смерть серія І-ВЛ № 604367 підтверджується, що ОСОБА_3 помер 11 вересня 2017 року .
Після смерті ОСОБА_3 0.1. відкрилася спадщина до складу якої входить:
-автомобіль Волга ГАЗ-24, 1976 року випуску, двигун №563383, шасі №0356245, кузов №359020, техпаспорт АЗ №090220 від 20 травня 1976 року;
-1/2 квартири АДРЕСА_1 (раніше - Командарма Корка) у місті Харкові:
1/4 квартири належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 лютого 2017 року, виданого державним нотаріусом Десятої харківської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №1-40.
Відповідно до ст. 346 ЦК України смерть власника є однією з підстав припинення права власності.
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялись внаслідок його смерті.
Положеннями статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У березні 2018 року позивач звернулася до Десятої Державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.
Листом №678/758/2017 від 16 березня 2018 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз'яснено, що видача неможлива, оскільки немає можливості визначити частку померлого у спільній сумісній власності, а також встановити чи має право відповідач на отримання обов'язкової частки у спадщині. Цим же листом Позивачу рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на частку квартири, що належала померлому.
Частиною першою статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).
Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині, де право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом ( обов'язкова частка).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 лютого 2014 року в справі № 1-1/2014 в аспекті конституційного звернення щодо положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині дійшов висновку, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.
Згідно п.2.3. мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 11 лютого 2014 року (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».
Таким чином, непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років та чоловіки - 60 років; інваліди I, II, III груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія.
Як вбачається з листа 678/758/2017 від 16 березня 2018 року відповідач ОСОБА_2 Олександрівна ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент смерті ОСОБА_3 відповідачу було рівно 50 років.
Враховуючи, що станом на день смерті Відповідачу було лише 50 років, а інших доказів, що вона має право на обов'язкову частку нотаріусу надано не було (підтвердження інвалідності), про таке право в заяві про прийняття спадщини Відповідач не вказувала, а тому права на обов'язкову частку відповідач не має.
Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Таким чином вимоги позивача про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування ґрунтуються на законі, та підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст.12, 13, 82, 89, 259, 265, 268, 273, 280 Цивільно-процесуального кодексу України на підставі ст. ст. 328, 346, 1217,1218, 1223, 1241, 1258, 1268, 1269 ЦК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Олександрівни про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити в повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 (раніше - Командарма Корка) у місті Харкові в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 11 вересня 2017 року;
Визнати за ОСОБА_1 Олександрівною29.11.1961 року народження право власності на автомобіль моделі Волга ГАЗ-24, 1976 року випуску, двигун №563383, номер шасі 0356245,кузов №359020, державний номер ХАЧ 93-90 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 11 вересня 2017 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення та в порядку ст. 354 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача з додержанням вимог ст. 284 ЦПК України.
Суддя Д.В. Невядомський