Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 757/60544/16-ц

провадження № 61-29334св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року у складі судді Писанця В. А., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів:

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро»), у якому просила поновити її на роботі, визнавши наказ про звільнення незаконним, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 186 200 грн та 500 0000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 листопада 2007 року по 21 січня 2014 року позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Наказом від 14 січня 2014 року позивач звільнена з посади у зв'язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з 21 січня 2014 року.

Позивач вважає, що була звільнена незаконно та з порушенням норм трудового законодавства та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не враховано її переважне право на залишення на роботі, з наказом про звільнення у зв'язку із скороченням штату вона не ознайомлена.

Вказувала, що звільненням їй завдано моральної шкоди, у зв'язку з чим було втрачено спокій, порушено уклад життя, ускладнення стану здоров'я.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем дотримано порядок звільнення працівника з ініціативи роботодавця за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України; наданий позивачу статус постраждалої, внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, особи не відповідає умовам абзацу другого пункту 7 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому для стягнення допомоги у трикратному розмірі заробітної плати відсутні підстави, відповідно, позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин.

Апеляційний суд також зазначив, що оскільки предметом позовних вимог ОСОБА_1 є поновлення на роботі та стягнення відшкодування у зв'язку з затримкою розрахунку при звільнені, заявленим з підстав порушення відповідачем вимог статей 40, 49-2 КЗпП України та Закону України &qu 4;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи&q? в;, у суду першої інстанції не було обов'язку перевіряти обставини щодо переважного права позивача на залишення на роботі з огляду на тривалий безперервний стаж роботи, а також обставину щодо зміни в організації виробництва і праці відповідача.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, суд не врахував, що роботодавцем не було дотримано процедуру щодо працевлаштування звільненого працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суд не врахував ту обставину, що пропозицію щодо переведення на одну з наявних вакантних посад було здійснено відповідачем лише в день звільнення позивача, а наданий відповідачем акт не містить жодної інформації про те, яку саме вакантну посаду було запропоновано позивачу Відповідач не надав жодних доказів того, що протягом всього періоду, з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору з позивачем, на підприємстві не існувало жодних вакантних посад.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що суд не встановив та не перевірив, чи наявні докази, які б підтверджували наявність змін в організації виробництва і праці відповідача, що спричинили скорочення штату та звільнення позивача. Крім того, залишилось не перевіреним, чи наявні докази, які б підтверджували встановлення відповідачем обставин щодо наявності чи відсутності у позивача переважного права залишення на роботі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суд установив, що з 06 листопада 2007 року по 21 січня 2014 року

ОСОБА_1 з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» перебувала у трудових відносинах.

Наказом від 14 січня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного економіста Відділу валютного контролю Операційного центру Центрального регіонального управління з 21 січня 2014 року, у зв'язку із скороченням штатної чисельності ПАТ «Банк Кредит Дніпро» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, на підставі наказу від 20 листопада 2013 року «Про заходи скорочення чисельності та штату працівників Банку».

Актом від 21 січня 2014 року, складеним комісією ПАТ «БанкКредит Дніпро», зафіксовано, що провідному економістові Відділу валютного контролю Операційного центру Центрального регіонального управління - ОСОБА_1 Т - для ознайомлення було надано наказ від 14 січня 2014 року про звільнення з займаної посади у зв'язку із скороченням штатної чисельності банку, з яким ОСОБА_1, особисто прочитавши, ознайомилася, проте відмовилася від підпису про ознайомлення з ним.

У зв'язку з відсутністю ОСОБА_1 21 січня 2014 року з 17:00 год. до кінця робочого дня на робочому місці, їй не було видано трудову книжку у день звільнення, про що того ж дня складено відповідний акт.

Як на підставу незаконного звільнення, ОСОБА_1 посилається на недотримання роботодавцем процедури працевлаштування працівника, звільненого у зв'язку із скороченням штатної чисельності банку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

З установлених судом обставин справи вбачається, що у ПАТ «Банк Кредит Дніпро» було скорочено посаду провідного економіста Відділу валютного контролю Операційного центру Центрального регіонального управління, яку займала позивач ОСОБА_1

20 листопада 2013 року позивач була попереджена про заплановане скорочення штатної чисельності та звільнення з посади 21 січня 2014 року, проте відмовилася від підпису у наданому їй письмовому попередженні, про що складено відповідний акт. Відповідно до змісту попередження від 20 листопада 2013 року, вакантні посади, які б можливо було запропонувати ОСОБА_1, на день попередження в ПАТ «Банк Кредит Дніпро» відсутні.

Згідно складеного комісією ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 21 січня 2014 року акту позивачеві було запропоновано переведення на одну з наявних у банку вакантних посад, проте остання усно відмовилася від даної пропозиції та у пунктах ознайомлення та надання згоди / відмови від посад, які зазначені у наданій їй письмовій пропозиції, поставити свій підпис відмовилася.

ОСОБА_1 має статус особи, постраждалої внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (3 категорія).

Згідно з довідкою до акта огляду Медико-соціально експертної комісії серії від 19 квітня 2016 року, ОСОБА_1 вперше визначено третю групу інвалідності з 11 квітня 2016 року.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що у суду першої інстанції не було обов'язку перевіряти обставини щодо переважного права позивача на залишення на роботі та обставину щодо зміни в організації виробництва і праці відповідача, оскільки предметом позовних вимог ОСОБА_1 є поновлення на роботі та стягнення відшкодування у зв'язку з затримкою розрахунку при звільнені, заявлених з підстав порушення відповідачем вимог статей 40, 49-2 КЗпП України та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Проте зазначене суперечить нормам матеріального права, виходячи з того, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У справі, яка переглядається, суд не установив, яка саме посада була запропонована позивачеві у день її звільнення, судом не досліджувався штатний розпис та не встановлено всі вакантні посади на день звільнення позивача.

Залишилось не перевіреним переважне право позивача залишення на роботі, оскільки не встановлено чисельність звільнених працівників за професією позивача і не з'ясовано, чи мала позивач переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками.

Встановлення наведених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення спору про поновлення особи на роботі, звільненої на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року скасувати.

Справу в передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М.Фаловська

С. П. Штелик