Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 521/16567/13-ц

провадження № 61-37063св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року у складі судді Плавича І. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Кононенко Н. А., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулось до суду із позовом про солідарне стягнення з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 на користь банку суми заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 196 424, 06 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 11 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 0, додаткова угода від 20 лютого 2009 року № 1 до договору, відповідно до умов яких банк надав позичальникові кредит у розмірі 26 000, 00 дол. США з розрахунку 13, 00 % річних на споживчі цілі, строком до 13 квітня 2017 року, з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Виконання основного зобов'язання забезпечене порукою ОСОБА_3 відповідно до договору поруки від 11 квітня 2008 року № 196745. У подальшому ПАТ «УкрСиббанк» відступило на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за низкою кредитних договорів та договорів забезпечення, у тому числі і за кредитним договором з ОСОБА_2 Незважаючи на взяті на себе зобов'язання, ОСОБА_2, порушуючи умови укладеного договору, суму кредиту не повертала, у зв'язку з чим банк звернувся з позовом до суду.

У січні 2014 року відповідачі подали до суду зустрічний позов про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки. В обґрунтування позову посилались на те, що видача банками кредитів та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України, є порушенням валютного законодавства, що є підставою для визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, у яких зобов'язання між сторонами виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від гривні України.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 196 424, 06 грн. У задоволенні вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, однак позичальник належним чином не виконувала умов кредитного договору, у зв'язку із чим суд визнав позовні вимоги банку обґрунтованими у частині вимог до ОСОБА_2 Відмовляючи у позові до ОСОБА_3, суд керувався тим, що банк скористався правом дострокової вимоги повернення кредиту, з огляду на що строк основного зобов'язання слід розцінювати як такий, що встановлений моментом пред'явлення вимоги. У зв'язку із цим кредитором пропущений встановлений законом річний строк звернення з вимогою до поручителя боржника, що обчислюється з моменту укладення договору поруки. Підставою відмови у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції зазначив його необґрунтованість та безпідставність.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що згідно з пунктами 3.1, 3.2. договору поруки від 11 квітня 2008 року договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Отже, апеляційний суд погодився з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині рішення. Вважав, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини у справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

ПАТ «Дельта Банк» у червні 2018 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні первісного позову до ОСОБА_3 та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права. Заявник зазначив, що ОСОБА_3 як солідарний боржник за зобов'язаннями ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати за належне виконання основним боржником умов кредитного договору. Наявність у банку протягом дії поруки права пред'явлення вимог про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором не впливає на визначений між кредитором та поручителем строк дії поруки, який встановлений сторонами у договорі поруки.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 12 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0, з врахуванням умов додаткової угоду від 20 лютого 2009 року № 1 до нього, банк надав позичальникові кредит у розмірі 26 000, 00 дол. США, з розрахунку 13, 00 % річних на споживчі цілі, строком до 13 квітня 2017 року, з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а позичальник зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

На забезпечення виконання основного зобов'язання 11 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 196745, згідно з яким поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за зобов'язаннями боржника ОСОБА_2

08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило банку право вимоги до боржників з повернення заборгованості за низкою кредитних договорів, у тому числі за кредитним договором з ОСОБА_2

Банк виконав зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 суму кредиту, однак позичальник умови договору не виконала, кредит не повернула, проценти не сплатила.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорі поруки, укладеному між банком та ОСОБА_3, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, тому в наведеному випадку підлягають застосуванню правила частини четвертої статті 559 ЦК України.

Із позовом банк звернувся до суду 07 жовтня 2013 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що банк скористався правом дострокової вимоги повернення кредиту, з огляду на що строк основного зобов'язання необхідно розцінювати як такий, що встановлений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до додаткової угоди від 20 лютого 2009 року № 1 до кредитного договору строк виконання основного зобов'язання, забезпеченого порукою, встановлений сторонами до 13 квітня 2017 року.

З огляду на зазначене висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у цьому випадку строк виконання основного зобов'язання встановлений моментом пред'явлення вимоги є необґрунтованим та таким, що спростовується положеннями кредитного договору, укладеного між сторонами.

Звернення до суду із позовом про дострокове виконання зобов'язання на підставі умов договору та статті 1050 ЦК України не свідчить про те, що строк виконання зобов'язання встановлений моментом пред'явлення вимоги; у такому випадку банк реалізує право на зміну строку виконання основного зобов'язання, що передбачений умовами договору та який встановлений 13 квітня 2017 року, з огляду на що суди мали встановити обставини пропуску або дотримання банком шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У матеріалах справи наявні копії досудових вимог від 15 березня 2013 року, пред'явлених до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про сплату заборгованості, що утворилася за кредитним договором.

Суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема кредитний договір, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, не дали належної оцінки досудовим вимогам та не встановили, чи зумовили вони зміну строку виконання основного зобов'язання та чи звернувся у зв'язку із цим кредитор із позовом у межах шестимісячного строку до поручителя.

Ухвалення законного й обґрунтованого рішення у справі без виконання цих процесуальних дій неможливо.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суду необхідно встановити обставини на підставі доказів, що не були належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення судів у іншій частині ПАТ «Дельта Банк» не оскаржувало, з огляду на що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України рішення у частині задоволення позову та відмову у зустрічному позові не переглядались.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням повноважень апеляційного суду вирішив, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року скасувати у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик