Справа № 146/1332/17
Провадження № 22-ц/772/1221/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 рокуСправа № 146/1332/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач регіональна філія «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року, ухвалене у приміщенні Томашпільського районного суду Вінницької області об 11:48 (головуючий суддя Пилипчук О.В.), повне судове рішення складено 30 березня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2014 року по 13 вересня 2017 року та усі судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з травня 1993 року по вересень 2014 року він працював старшим стрілком 1-го Одеського загону воєнізованої охорони ст. Котовськ (відокремлена група ст. Вапнярка) Одеської залізниці.

ОСОБА_3 проживає і працював в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, яка згідно Постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відноситься до 4 зони посиленого радіоекологічного контролю.

В серпні 2014 року позивачу стало відомо, що з 2003 року йому була припинена доплата за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю в звязку з чим у вересні 2014 року він звернувся із заявою до начальника Першого Одеського загону воєнізованої охорони із проханням вирішити питання про виплату щомісячної доплати за період з 2003 року в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, яке це передбачено ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Томашпільського районного суду від 07 грудня 2015 року вирішено: визнати неправомірними дії державного підприємства «Одеська залізниця», нарахувати та виплатити ОСОБА_3 щомісячну доплату за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю згідно ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобовязати державне підприємство «Одеська залізниця» нарахувати та виплатити ОСОБА_3 щомісячну доплату за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю згідно ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати за період з 12 вересня 2014 року до припинення права на такі виплати з урахуванням проведених виплат.

В звязку з тим, що відповідач добровільно постанову Томашпільського районного суду від 07 грудня 2015 року не виконував, 27 квітня 2016 року було видано виконавчий лист для примусового виконання рішення суду.

18 листопада 2016 року старшим державним виконавцем Приморського відділу ДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження № 52924992.

13 вересня 2017 року на картковий рахунок позивача, відповідачем по справі було перераховано кошти на виконання постанови Томашпільського районного суду від 07 грудня 2015 року в сумі 451,00 грн.

Оскільки, постанова суду була виконана лише 13 вересня 2017 року, тому позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року по 13 вересня 2017 року, тобто з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

Не погодившись із даним рішенням, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване ним рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити і усі судові витрати покласти на відповідача, у звязку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Вважає, що ст. 39 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» якраз і є державною гарантією спрямованою на охорону здоровя робітника, а тому невиплата йому при звільненні всіх сум, в тому числі і доплати за роботу в зоні радіоактивного забруднення, є порушенням трудового законодавства , зокрема ст. 116 КЗпП України, а тому на його думку, суд помилково відмовив йому у задоволенні даного позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник відповідача регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у судове засідання не зявився, проте, надіслав суду клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату, приймаючи до уваги наявність поважних причин та неможливості прибути до суду у звязку зайнятістю у інших справах які розглядаються у Господарському суду Одеської області 06.06.2018 року. Проте, апеляційний суд не визнає поважною дану причину неявки представника відповідача у судове засідання, оскільки викладені у клопотанні обставини не заважають направити до суду іншого представника, крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, через доведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, правильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог статті129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки передбаченні ст. 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доплати до структури заробітної плати не входять, а відповідно до Закону України «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення» фінансуються за рахунок коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення та інших джерел, визначених законодавством, тому дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, зокрема, судом встановлено, що з травня 1993 року по 29 вересня 2014 року позивач ОСОБА_3 працював старшим стрілком Першого Одеського загону воєнізованої охорони команди ст. Котовськ (відокремлена група ст. Вапнярка) ДП «Одеська залізниця».

Позивач проживає та працював в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, яка згідно Постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» відноситься до 4 зони посиленого радіоекологічного контролю.

Постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до державного підприємства «Одеська залізниця», треті особи - управління соціального захисту населення в Приморському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, управління праці та соціального захисту населення Томашпільської РДА про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії визнано неправомірними дії державного підприємства «Одеська залізниця» в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_3 щомісячної доплати за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю згідно ст. 39 ЗУ « Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язано державне підприємство «Одеська залізниця» нарахувати та виплатити ОСОБА_3 щомісячну доплату за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю згідно ст. 39 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати за період з 12 вересня 2014 року до припинення права на такі виплати з урахуванням проведених виплат.

На виконання вказаної постанови суду 27 квітня 2016 року Томашпільським районним судом Вінницької області було видано виконавчий лист.

18 листопада 2016 року старшим державним виконавцем Приморського відділу ДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5 було розглянуто заяву про примусове виконання даного виконавчого листа та відкрито виконавче провадження № 52924992 (а.с.5).

13 вересня 2017 року на картковий рахунок позивача відповідачем по справі було перераховано кошти на виконання постанови Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року в розмірі 451 грн.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно вимог статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, відповідно до статей 1, 2, 4, 21, 22 якого заробітна плата є гарантованою винагородою працівнику за роботу, яку роботодавець виплачує на підставі трудового договору і джерелом оплати якої є дохід та інші кошти підприємства або бюджетні кошти, виділені на ці цілі. У той же час передбачені статтею 39 Закону України № 796-ХІІ доплати до структури заробітної плати не входять, а відповідно до Закону України «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення» від 10 лютого 2000 року № 1445-III фінансуються за рахунок коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення (далі - Фонд) та інших джерел, визначених законодавством.

Порядок використання коштів Фонду визначається постановою Кабінету Міністрів України № 936, відповідно до пункту 5 якої, соціальні виплати, доплати (види допомоги), передбачені підпунктами 5 - 13 пункту 4 цього Порядку (зокрема доплата особам, які працюють у зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів відповідно до статті 39 Закону та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України) проводяться за місцем основної роботи (служби) громадян підприємствами, установами, організаціями (далі - підприємства) та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності без утворення юридичної особи, установами, організаціями та військовими частинами відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінпраці.

Відповідно до пункту 4 постанови КМ України № 936 нарахування й виплата доплат за роботу на території зон радіоактивного забруднення проводиться через управління праці та соціального захисту населення місцевих органів виконавчої влади.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України № 936 встановлено, що підприємства реєструються уповноваженим органом, для чого подають не пізніше ніж за два місяці до початку кожного бюджетного року відомості про підприємство з визначенням кількості постраждалих осіб за категоріями отримувачів компенсацій та допомоги певних видів за формою, затвердженою Мінпраці, і списки громадян із зазначенням прізвища, імені та по батькові, категорії, серії та номера посвідчення, місця реєстрації, ідентифікаційного номера.

В свою чергу, за приписами абзаців 4 і 6 цього пункту до 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, підприємства подають до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов'язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів, за затвердженою Мінпраці формою та реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де зазначаються прізвище, ім'я та по батькові, категорія, номер посвідчення, ідентифікаційний номер, відомості про нараховані виплати, суму компенсацій та вид допомоги.

Уповноважений орган перевіряє, реєструє, обліковує розрахунки та подає органам Державного казначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків, що провадяться в установленому законодавством порядку.

Виходячи зі змісту вищезазначених положень Порядку, розпорядниками бюджетних коштів, в межах відповідних програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є відповідні управління праці та соціального захисту населення, які перевіряють надані підприємствами розрахунки та подають органам Державного казначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків.

Таким чином, апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що оскільки передбаченні статтею 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доплати до структури заробітної плати не входять, а відповідно до Закону України «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення» фінансуються за рахунок коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення та інших джерел, визначених законодавством, тому ухвалив вірне рішення про відмову у задоволенні даного позову.

Апеляційний суд враховує, що позивачем заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2014 року до 13 вересня 2017 року, оскільки тільки 13 вересня 2017 року йому було перераховано відповідачем 451 гривень на виконання постанови Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року доплати за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю і ці вимоги заявлені позивачем до роботодавця.

Проте, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірна доплата є соціальною гарантією, яка передбачена статтею 39 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Фінансування витрат, повязаних з реалізацією зазначеного Закону, як гарантія соціального захисту громадян, здійснюється за рахунок державного бюджету (ст. 63 Закону).

Відповідно до Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою УМ України №936 від 20 вересня 2005 року зі змінами, виплата компенсацій та допомоги певних видів проводиться, зокрема, управліннями праці та соціального захисту населення.

Так, доплата особам за роботу(службу) на території зон радіоактивного забруднення відповідно до ст. 39 Закону проводяться за місцем основної роботи громадян підприємствами, установами, організаціями відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінпраці.

Розрахункові документи щодо соціальних гарантій працівників подають підприємства- роботодавці управлінню праці та соціального захисту населення у порядку, визначеному п.6 Порядку.

Апеляційний суд враховує, що спірні виплати не входять в структуру заробітної плати, виплачуються за рахунок коштів державного бюджету, а не кошторису підприємства. Відповідач не встановлює розмір спірних виплат, а лише має проводити їх виплату. Вимоги заявлені позивачем лише до відповідача як роботодавця, тому вимоги про стягнення спірних сум з відповідача є безпідставними і не можуть бути задоволені судом у даній справі.

Також апеляційний суд погоджується і з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування позовної давності.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з цим за змістом частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого субєктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у постанові у справі № 6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року.

Також судом правильно відповідно до вимог ст. 141, ч.5 ст. 265 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат.

Таким чином, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позові та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 133, 137, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_2

Судді : /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: