Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа №332/4441/15-ц

провадження №61-9256ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О.В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк», ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року у складі судді Марченко Н.В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Стрелець Л.Г., Гончар М.С., Каракуші К.В.

ВСТАНОВИВ:

06 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» (далі - ПАТ «ПроКредитБанк»), ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою.

Позов мотивовано тим, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_4 та ПАТ «ПроКредитБанк» укладено рамкову угоду № FW1602.439 (далі - рамкова угода), на підставі якої банк зобов'язався здійснити кредитування позичальника згідно низки кредитних договорів. У цей же день на забезпечення виконання кредитного зобов'язання за кредитним договором №1602.43802/FW 1602.439 від 15 серпня 2013 року укладено договір поруки №302773-ДП1 (далі - договір поруки) між ОСОБА_3 і ПАТ «ПроКредитБанк».

Умови кредитного договору ОСОБА_4 порушив, повернення кредитів та відсотків вчасно не здійснив.

Надалі на підставі рамкової угоди ОСОБА_4 та банком укладено кредитні договори №1602.43849/FW 1602.439 від 13 вересня 2013 року, №1602.43904/FW 1602.439 від 22 жовтня 2013 року, №1602.43920/ FW 1602.439 від 31 жовтня 2013 року (далі - кредитні договори). Таким чином, зобов'язання за яким ОСОБА_4 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки змінено у бік збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя. Збільшення обсягу відповідальності за рамковою угодою відбулось без згоди поручителя, що відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для припинення поруки.

У доповненнях до позову зазначено, що порука є припиненою також на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. Договором поруки не встановлено строк його дії, тому пред'явити вимогу до поручителя банк має право протягом шести місяців з дня настання строку погашення останнього платежу. Останній кредитний платіж ОСОБА_4 здійснено 31 жовтня 2013 року, однак вимоги до поручителя банком не пред'явлено, тобто на час звернення банку до суд порука є припиненою.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення мотивовано відсутністю збільшення відповідальності поручителя без його згоди, як підстави визнання поруки припиненою, оскільки у пунктах 2.1, 2.2. договору поруки сторони погодили, що поручитель поручається перед кредитором ПАТ «ПроКредитБанк» за виконання усіх зобов'язань позичальника ОСОБА_4 у їх повному обсязі як солідарний з позичальником боржник; розмір зобов'язань позичальника визначаються відповідно до кредитних договорів з урахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів виданих у межах лімітів умов кредитування; згідно з пунктом 2.3 договору поруки будь-які зміни до рамкової угоди можуть здійснюватись без будь-якого погодження з поручителем. Не є підставою припинення поруки і те, що протягом шести місяців з дня виникнення у позичальника обов'язку виконати зобов'язання у повному обсязі банк не пред'явив до поручителя вимогу про погашення боргу, оскільки пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що непред'явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки (а. с. 49).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції підтримано висновки суду першої інстанції. Доводи стосовно припинення поруки з підстав не пред'явлення банком вимоги до поручителя протягом шести місяців відхилено як такі, що не відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, щодо відповідальності поручителя перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Апеляційний суд виходив з того, що частиною четвертою статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки, необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Оскільки регламентним договором встановлено термін виконання основного зобов'язання до 15 серпня 2023 року, позов про стягнення кредитної заборгованості банком подано 21 березня 2015 року, тобто порука не припинилась.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

19 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ОСОБА_3

24 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У грудні 2016 року ПАТ «ПроКредитБанк» подано заперечення на касаційну скаргу.

20 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147?VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно не дослідили докази у справі і не надали їм належну оцінку. Зокрема, не врахували імперативність приписів частини четвертої статті 559 ЦК України. Тому умова договору поруки щодо непред'явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки, є такою, що суперечить вимогам діючого законодавства. Суди не надали оцінки пунктам 8.6., 8.7. кредитних договорів, якими банк і позичальник погодили, що при прострочені погашення грошових зобов'язань за цим договором тривалістю більш ніж 30 календарних днів позичальник зобов'язаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи пред'явив кредитор вимогу. Банк звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором 21 березня 2015 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, оскільки:

- прострочення за кредитним договором № 1602.43802/FW1602.439 від 15 серпня 2013 року відбулось 20 лютого 2014 року, тому строк виконання основного зобов'язання настав 23 березня 2014 року, а порука припинилась 23 вересня 2014 року;

- прострочення за кредитним договором №1602.43849/FW1602.439 від 13 вересня 2013 року відбулось 13 лютого 2014 року, тому строк виконання основного зобов'язання настав 16 березня 2014 року, тому поруку припинено 16 вересня 2014 року;

- прострочення за кредитного договору 1602.43904/FW1602.439 від 22 жовтня 2013 року відбулось 23 січня 2014 року, тому строк виконання основного зобов'язання настав 26 лютого 2014 року, а припинення поруки - 26 серпня 2014 року;

- прострочення за кредитним договором №1602.43920/ FW1602.439 від 31 жовтня 2013 року відбулось 25 листопада 2013 року, тому строк виконання основного зобов'язання настав 28 грудня 2013 року, а порука припинена 28 червня 2014 року.

У запереченнях ПАТ «ПроКредитБанк» на касаційну скаргу зазначено, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають положенням частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки договором поруки передбачено, що порука діє протягом строку дії рамкової угоди, який визначено до 15 серпня 2023 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_3 оскаржує судові рішення в частині застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 559 ЦК України та не оскаржує в частині застосування частини першої статті 559 ЦК України, тому Верховний Суд перевіряє законність оскаржуваних судових рішень у межах доводів касаційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з таких підстав.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 15 серпня 2013 року між АТ «ПроКредитБанк» і ОСОБА_4 укладено рамкову угоду №FW1602.439, відповідно до якої банком встановлено позичальнику ліміт суми кредитування 1 600 000,00 грн, ліміт строку кредитування 120 місяців, максимальний розмір процентів 40% річних.

15 серпня 2013 року на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за рамковою угодою ОСОБА_3, АТ «ПроКредитБанк» і ОСОБА_4 укладено договір поруки №302773-ДП1, згідно умов якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з позичальником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій.

Відповідно до умов договору поруки (пункти 2.1, 2.2) поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Розмір зобов'язань позичальника визначаються відповідно до кредитних договорів з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів виданих в межах лімітів умов кредитування.

Згідно з пунктом 2.3 договору поруки будь-які зміни до рамкової угоди можуть здійснюватись без будь якого погодження з поручителем.

На підставі вказаної рамкової угоди банком і позичальником укладено такі кредитні договори:

- 15 серпня 2013 року про надання траншу №1602.43802/FW1602.439 у розмірі 355 000,00 грн на строк користування 36 місяців, позичальник зобов'язався сплачувати кредитні платежі у порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною кредитного договору;

- 13 березня 2013 року про надання траншу №1602.43849/FW1602.439 у розмірі 45 000,00 грн на строк користування 36 місяців, позичальник зобов'язався сплачувати кредитні платежі у порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною кредитного договору;

- 22 жовтня 2013 року про надання траншу №1602.43904/FW1602.439 у розмірі 110 000,00 грн на строк користування 36 місяців, позичальник зобов'язався сплачувати кредитні платежі у порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною кредитного договору;

- 31 жовтня 2013 року про надання траншу №1602.43920/ FW1602.439 у розмірі 160 000,00 грн строком на 36 місяців, позичальник зобов'язався сплачувати кредитні платежі у порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

На підставі вказаних кредитних договорів ОСОБА_4 отримано 670 000,00 грн кредитних коштів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків (стаття 554 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України ). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення правовідносин та ухвалення судових рішень, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника або до закінчення терміну дії рамкової угоди до 15 серпня 20123 року, а також не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Крім того, частина четверта статті 559 ЦК України є імперативною нормою і не передбачає будь-яких виключень за домовленістю сторін. Тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що початок шестимісячного строку на пред'явлення вимоги до поручителя, на підставі пункту 4.1 договору поруки, розпочнеться з 15 серпня 2023 року (закінчення терміну дії рамкової угоди), є такими, що суперечать нормам матеріального права. Натомість висновок, що на підставі зазначених вище обставин порука не припинилась, є передчасним зважаючи на таке.

Суди встановили, що відповідно до умов кредитних договорів та додатків №1 до них встановлено, що боржник ОСОБА_4 (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов'язання повернути суми кредитів шляхом сплати щомісячних платежів згідно з графіками повернення кредитів ( а.с. 32, 36, 41, 46-47, Т. 1).

Строк виконання боржником кожного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу платежами (частинами) та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Відповідно до пункту 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що платежі боржник повинен був здійснювати у визначені періоди, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів банк повинен пред'явити вимогу до поручителя у шестимісячний строк з моменту настання терміну сплати чергового платежу.

Якщо банк пред'явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, то відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження №14-145цс18).

Отже, у разі порушення позичальником зобов'язань щодо строків сплати окремих періодичних платежів за кредитним договорами і не пред'явлення банком протягом шести місяців після настання таких порушень вимоги до поручителя, порука є припиненою лише в частині цих окремих порушених зобов'язань. Щодо інших кредитних зобов'язань позичальника порука залишається дійсною.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд належним чином не дослідив умови договору поруки в частині її припинення, умови рамкової угоди та кредитних договорів щодо строків та порядку сплати кредитних платежів, підстав дострокового повернення кредитних коштів, не встановив обставини фактичного виконання позичальником зобов'язань за вказаними кредитними договорами, не з'ясував, чи пред'являв банк вимоги до поручителя про погашення заборгованості і відповідно настання термінів погашення чергових платежів.

При вирішенні спору апеляційному суду необхідно врахувати правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження №14-145цс18).

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної

інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі є підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження до суду першої інстанції.

Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Стрільчук

Судді: В.О. Кузнєцов

А. С.Олійник

О.В.Ступак

Г.І. Усик