Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 522/20404/14-ц

провадження № 61-26097св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Гірняк Л. А., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) у жовтні 2014 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 у розмірі 24 941 817, 93 грн, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 10 січня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»

(далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено генеральний договір про здійснення кредитування № 665/071, за яким банк передав ОСОБА_4 грошові кошти у межах загального ліміту 490 000, 00 євро у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності у строк до 09 січня 2018 року зі сплатою 11, 5 % річних. 13 лютого 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір № 1 про внесення змін до генерального договору про здійснення кредитування № 665/071, відповідно до умов якого сума ліміту збільшена до 760 000, 00 євро. 13 лютого 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 665/071-2/514 до генерального договору про здійснення кредитування № 665/071, відповідно до якої банк надав позичальнику 270 000, 00 євро зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном погашення до 12 грудня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за генеральним договором 10 січня 2008 року між банком, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого банку передано нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 200, 40 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Івченка В. Б. від 30 березня 2015 року позов задоволений частково, у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 24 941 817, 93 грн за генеральним договором про здійснення кредитування № 665/071 звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання на нього права власності за позивачем, в іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 10 січня 2008 року необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за позивачем право власності на нього.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2012 року у справі № 1522/27732/12 за ОСОБА_3 визнано право власності на спірні приміщення. Проте це рішення скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року. Реєстрація права власності на зазначене нежитлове приміщення за ОСОБА_3 не скасована. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявність рішення апеляційного суду, яким скасоване право власності ОСОБА_3, є перешкодою для виконання рішення про визнання права власності у цій справі, що не з'ясовано судом першої інстанції. Враховуючи викладене, фактичними власниками предмета іпотеки є ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, які були сторонами іпотечного договору, але не були залучені до участі у справі судом першої інстанції, у зв'язку з чим судом першої інстанції було розглянуто справу за позовом до неналежного відповідача.

ПАТ «Укрсоцбанк», не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просило суд касаційної інстанції скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року, а заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2015 залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що право власності на предмет іпотеки ОСОБА_3 набув на підставі рішення Приморського районного суду від 12 грудня 2012 року у справі № 1522/27732/12, яке у подальшому скасоване. Так, зазначеним рішенням позов ОСОБА_3 задоволений, зокрема визнано недійсним іпотечний договір від 10 січня 2008 року. В подальшому зазначене рішення набрало законної сили, було виконане, та у період відсутності у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна запису про заборону відчуження предмета іпотеки ОСОБА_3 набув спірне майно у власність на підставі договору купівлі-продажу, який не було визнано недійсним. З огляду на зазначене, оскільки у подальшому рішення про визнання недійсним іпотечного договору було скасовано, іпотека є дійсною для нового її власника, з огляду на що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 січня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено генеральний договір про здійснення кредитування № 665/071, за умовами якого банк передав ОСОБА_4 грошові кошти у межах загального ліміту 490 000, 00 євро у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності у строк до 09 січня 2018 року зі сплатою 11, 5 % річних.

13 лютого 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір № 1 про внесення змін до генерального договору про здійснення кредитування № 665/071, відповідно до умов якого сума ліміту була збільшена до 760 000, 00 євро.

13 лютого 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 665/071-2/514 до генерального договору про здійснення кредитування № 665/071, відповідно до якої банк надав позичальнику 270 000, 00 євро зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном погашення до 12 грудня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за генеральним договором 10 січня 2008 року між банком, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого банку передано нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 200, 4 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_4 станом на 15 жовтня 2014 року виникла заборгованість перед ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 24 941 817, 93 грн.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

У статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Враховуючи зазначене, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Отже, ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Аналогічний висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року в справі № 644/4855/14-ц.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2012 року у справі № 1522/27732/12 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ПАТ «Укрсоцбанк» про зобов'язання виконати умови договору задоволено, зокрема визнано недійсним іпотечний договір від 10 січня 2008 року, укладений між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6; зобов'язано нотаріуса скасувати заборону відчуження предмета іпотеки та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про заборону відчуження.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 набув спірне нерухоме майно у власність на підставі рішення Приморського районного суду від 12 грудня 2012 року, є необґрунтованим, оскільки така позовна вимога не заявлялась та не вирішувалась судом.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

З огляду на зазначене Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 є належним відповідачем у цій справі та відмова у задоволенні позову з цих підстав є необґрунтованою.

Верховний Суд, ураховуючи зазначене, дійшов висновку про можливість ухвалення нового рішення у справі з урахуванням таких положень закону.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.5.3 іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому у статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Під час перегляду цієї справи Верховний Суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, взявши до уваги, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у справі, що переглядається, є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведеній постанові ВеликоїПалати Верховного Суду.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Також суди не взяли до уваги, що відповідно до вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у взаємозв'язку із статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик