АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4548/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року м. Київ

справа № 759/5776/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Шебуєва Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація»та ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року, постановлене у складі судді П'ятничук І.В. в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку та стягнення моральної шкоди,

встановив:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі з листопада 2014 року по червень 2015 року в розмірі 24883 грн. 65 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за весь час затримки розрахунку в розмірі 13791 грн. 65 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі у розмірі 149417 грн. 27 коп., відшкодування моральної шкоди в розмірі 9744 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10878 грн. 49 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2134 грн. 17 коп.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що він відповідно до наказу №21-к від 04 липня 2014 року був прийнятий диспетчером гірничим ш. «Ворошиловська» зайнятим на підземних роботах 50% робочого часу на відокремлений підрозділ «Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація». На підставі наказу №181-к від 28 листопада 2014 року позивача було звільнено з переведенням до відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» згідно з ч.5 ст.36 КЗпП України. Відповідно до наказу №116-к від 01 грудня 2014 року позивач був прийнятий диспетчером гірничим зайнятим на 50% та більше робочого часу в рік на шахті «Ворошиловська» по переводу з ВО «Луганська виконавча дирекція по ліквідації шахт». 02 червня 2015 року позивача було звільнено за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №128к від 02 червня 2015 року.

На час звільнення підприємство мало перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати, що і стало причиною звільнення, заборгованість складає 24883 грн. 18 коп. При звільненні позивача з роботи розрахунку по виплаті заробітної плати з ним підприємством зроблено не було. Посилаючись на порушення відповідачем трудового законодавства та завдання відповідачем відповідними діями також моральної шкоди, а також неможливість у досудовому порядку врегулювати дане питання, просив позов задовольнити у повному обсязі, стягнувши з відповідача всі необхідні виплати та відшкодувати моральну шкоду, витрати на правову допомогу та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_2заборгованість по заробітній платі в розмірі 24883 грн. 65 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 149 417 грн. 27 коп., моральну шкоду в розмірі 5000 грн., а всього - 179300 грн. 92 коп. Стягнуто з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_2судовий збір в розмірі 2134 грн. 17 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, в.о. генерального директора Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» - ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що на час подання позовної заяви до суду та відкриття провадження у справі суддею Святошинського районного суду м. Києва Войтенко Ю.В., а також на час прийняття справи у своє провадження суддею П'ятничук І.В., позовна заява не відповідала вимогам процесуального законодавства, а саме: не було сплачено судовий збір у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір», а тому вона підлягала залишенню без розгляду.

Вважає, що суд першої інстанції помилково застосував п. 3, 4 Тимчасового Порядку Постанови Кабінету Міністрів України №595, на підставі чого помилково встановив факт, який насправдівідсутній, що відповідачем вищевказаних вимог законодавства України дотримано не було, остаточний розрахунок при звільненні не проведений, було порушено право позивача на оплату праці, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по виплаті заробітної плати. Пункти 3, 4 Тимчасового Порядку Постанови №595 не стосуються фінансування підприємства (відповідача) за програмно-цільовим методом та на підставі паспорта бюджетної програми «Реструктуризація вугільної та торфодобувної промисловості». При плануванні видатків державного бюджету на фінансування проекту ліквідації колишніх гірничих підприємств обов'язково враховується територіальне розташування об'єкту, де реалізується проект ліквідації, а не місцезнаходження замовника робіт - відповідача.

Судом першої інстанції помилково визнано винним відповідача у невиплаті заробітної плати, тоді як відповідач дотримується чинних законодавчих норм, що регулюють фінансування підприємства та проектів ліквідації за програмно-цільовим методом з державного бюджету України, до яких включена в тому числі заробітна плата працівникам колишніх гірничих підприємств, які ліквідуються на територіях, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідач зареєстрований на контрольованій території України в м. Києві та має відокремлені підрозділи, але специфіка його фінансування з державного бюджету України залишається незмінною. Відповідач є лише замовником робіт з ліквідації на гірничих підприємствах, що ліквідуються і не може замовити виконання робіт на територіях, що не контролюються органами державної влади, а тому не має можливості профінансувати роботи, в тому числі сплатити заробітну плату робітникам, що працювали на цих об'єктах на час проведення ліквідаційних заходів.

Вказував, що на підставі Бюджетного кодексу України фінансування підприємства здійснюється виключно програмно-цільовим методом, який застосовується на рівні державного бюджету, це означає тільки те, що видатки відповідача можливі на цілі і в межах, які передбачені у бюджетній програмі фінансування, що затверджена Законом України «Про Державний бюджет» на відповідний фінансовий рік. Підприємство не здійснює фінансово-господарську діяльність з метою отримання прибутку, а є одержувачем державних коштів від головного розпорядника, на підставі паспорта бюджетної програми та здійснює функцію замовника в порядку Закону України «Про публічні закупівлі» для визначення підрядника для проведення робіт з фізичної ліквідації гірничого об'єкту, в тому числі шахти «Ворошиловська» (м. Ровеньки Луганської області), яка знаходиться на території, що тимчасово не підконтрольна органам державної влади.

Наголошував на відсутності вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу, оскільки програмно-цільовий метод не передбачає з листопада 2014 року (після прийняття Постанови Кабінету Міністрів України №595) фінансування проекту ліквідації колишньої шахти «Ворошиловська» з державного бюджету України, а тому не може бути фінансової відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зокрема в частині компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушення строків її виплати за весь час затримки розрахунку у розмірі 13 791 грн. 65 коп. та стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 10 878 грн. 49 коп.

Змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення, вказавши додатково мотиви неприйняття до уваги доводів відповідача, обґрунтування правомірності позовної вимоги про нарахування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, з посиланням на ст. 117 КЗпП України та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року.

В апеляційній скарзі посилався на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а також частково вірного по суті вирішення справи при задоволенні позовних вимог, проте з невірним обґрунтуванням такого рішення у мотивувальній частині.

Зазначав, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, шляхом посилання на ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», яка у даному випадку до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» не може бути застосована, у зв'язку з чим незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за весь час затримки розрахунку у розмірі 13 791 грн. 65 коп.

Також вважає, що суд незаконно відмовив у стягненні зі сторони відповідача по справі витрат на правову допомогу, які були надані позивачу АБ «Раков і партнери» відповідно до договору про надання юридичних адвокатських послуг від 30.01.2017 року по додатковій угоді № 1 та додатковій угоді № 2, загальний розмір яких складає : 5 832 грн. 96 коп. + 5045 грн. 53 коп. = 10 878 грн. 49 коп., що підтверджується відповідними доказами.

Суд першої інстанції не дав жодних обґрунтувань з приводу того, чому він не прийняв до уваги доводи відповідача, у зв'язку з чим рішення суду є не мотивованим.

Просив також суд апеляційної інстанції змінити в мотивувальній частині рішення обґрунтування, зроблені судом першої інстанції, підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, застосувавши до цих правовідносин ст. 117 КЗпП України, яка зазначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року. Саме на зазначені положення законодавства посилався позивач при обґрунтуванні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 посилався на те, що будь-яких порушень процесуальних норм судом першої інстанції не допущено, оскільки в матеріалах справи наявні оригінали документів, що підтверджують сплату судового збору у належному розмірі, а тому доводи апеляційної скарги про невідповідність позовної заяви вимогам ст. 119 ЦПК України є необґрунтованими.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено наявність заборгованості ДП «Об'єднаного підприємства «Укрвуглереструктуризація» на підставі виданої відповідачем довідки, вірно визначено розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню та розмір завданої моральної шкоди. Відповідач підтвердив наявність заборгованості у виплаті заробітної плати перед позивачем. Той факт, що підприємство відповідача має ознаки не прибутковості та є одержувачем бюджетних коштів, не звільняє відповідача від сплати заробітної плати та її індексації у випадку затримки.

Посилання скаржника на особливий порядок фінансування державного підприємства для виплати заробітної плати є необґрунтованими, адже відсутність коштів для виплати заробітної плати та проведення відповідних розрахунків не виключає відповідальності роботодавця за невиплату заробітної плати та відповідних розрахунків. Посилання відповідача на відсутність його вини у затримці виплати заробітної плати ОСОБА_2, є таким, що не відповідає дійсності, а доводи відповідача є необґрунтованими. До правовідносин, що склалися, неможливо застосувати постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, які обмежують конституційне право позивача на отримання заробітної плати, та оскільки зазначені відповідачем постанови та розпорядження стосуються лише непідконтрольної території України, вони не можуть бути застосовані до діяльності державних підприємств на території України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу позивача та просив залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача.

Представник відповідачав судове засідання не з'явився, будучи належно повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції мав залишити позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду, оскільки позивачем не було своєчасно сплачено судовий збір, а подання «уточненої» позовної заяви не передбачено чинним ЦПК, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 31 ЦПК України ( в редакції на час подання зазначеної заяви) позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, а до початку розгляду справи по суті - право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (чинної на момент подання відповідних заяв), суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Однак ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року заяву представника відповідача про залишення позову без розгляду було залишено без задоволення, враховуючи, що позивачем було сплачено судовий збір в наданий судом строк, до відкриття провадження у справі, а також при поданні уточненої позовної заяви, якою було збільшено розмір позовних вимог. Отже, підстави для залишення позовної заяви без розгляду у суду першої інстанції були відсутні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 відповідно до наказу №21-к від 04 липня 2014 року був прийнятий диспетчером гірничим шахти «Ворошиловська» зайнятим на підземних роботах 50% робочого часу на відокремлений підрозділ «Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація». На підставі наказу №181-к від 28 листопада 2014 року позивача було звільнено з переведенням до відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», згідно з ч. 5 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до наказу №116-к від 01 грудня 2014 року позивач був прийнятий диспетчером гірничим зайнятим на 50% та більше робочого часу в рік на шахті «Ворошиловська» по переводу з ВО «Луганська виконавча дирекція по ліквідації шахт».

02 червня 2015 року позивача було звільнено за власним бажанням, у зв'язку з невиплатою заробітної плати, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України на підставі наказу №128к від 02 червня 2015 року.

На час звільнення підприємство мало перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати, що і стало причиною звільнення, заборгованість складає 24883 грн. 18 коп. ( а.с. 77, том 1).

Встановивши, що відповідачем не було дотримано вимог ст. 15, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», вимог ст. 97, 115, 116 КЗпП України щодо своєчасної виплати заробітної плати, відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата ОСОБА_2 в розмірі 24 883 грн. 18 коп., остаточний розрахунок при звільненні не проведений, чим порушено право позивача на оплату праці, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми заробітної плати є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Також судом першої інстанції визнані обґрунтованими позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та виходячи із розміру середньоденної заробітної плати в сумі 233 грн. 83 коп. та періоду невиплати заробітної плати з 03.06.2015 року по 04.12.2017 року ( 635 робочих днів), визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 149 417 грн. 37 коп.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині колегія суддів погоджується.

Факт невиплати позивачу суми нарахованої заробітної плати за період з листопада 2014 року по червень 2015 року на загальну суму 24 833 грн. 18 коп. з дня звільнення 02 червня 2015 року по даний час - відповідачем не оспорюється, натомість відповідач наголошує, що він не сплатив заробітну плату позивачу не тому , що у нього немає грошових коштів, і не тому, що він не передбачив відповідні видатки, а тому, що програмно-цільовий метод не передбачає з листопада 2014 року ( після прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови № 595) фінансування проекту ліквідації колишньої шахти «Ворошиловська» з Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначав, що сплата заборгованості з заробітної плати ОСОБА_2 можлива лише тільки за рахунок коштів державного бюджету, в межах затвердженої програми «Ліквідація збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств» згідно з видатками на проект ліквідації шахти «Ворошиловська» (м.Ровеньки, Луганська область), у якому і передбачаються кошти на заробітну плату працівників колишньої шахти та апарату управління.Тому відповідач при відсутності затвердженого фінансування проекту ліквідації шахти «Ворошиловська» (м.Ровеньки, Луганська область) та існуючій забороні, яка визначена у п.2 Тимчасового порядку Постанови №595 (для органів виконавчої влади, головних розпорядників державних коштів тощо), планувати і здійснювати видатки за проектами ліквідації, які знаходяться на непідконтрольній території, вважає відсутніми правові підстави для виплати заборгованості по заробітній платі ОСОБА_2

З цих же підстав вважає, що неможливо стягувати і середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки визначальним критерієм для стягнення середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України є вина власника або уповноваженого ним органу, тоді як вищевказане порушення сталось внаслідок непереборної сили без вини відповідача.

Проте вищевказані доводи апеляційної скарги відповідача не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції як підстава для скасування оскаржуваного рішення, враховуючи наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовано відносини з приводу підстав звільнення від відповідальності за незаконність дій відносно працівника, на ці правовідносини поширюються положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закон України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» з квітня 2014 року на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція.

Тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Згідно зі статтею 1 цього Закону період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р та від 2 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, де здійснювалась антитерористична операція, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та які розташовані на лінії зіткнення.

До цього переліку належить, зокрема і м. Ровеньки, Луганської області, де розташована шахта «Ворошилівська», на якій працював позивач.

Відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що наявність воєнного конфлікту на території Луганської області та здійснення у зв'язку з цим антитерористичної операції з 01 липня 2014 року є форс - мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) засвідченими Торгово-промисловою палатою згідно з положеннями ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», що унеможливлюють виконання відповідачем зобов'язань згідно з законодавчими та іншими нормативними актами при здійсненні ним господарської діяльності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 «Про тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» та відповідно до листа Державної казначейської служби від 13.10.2014 року № 14-08/3291-22698 «Щодо дотримання бюджетного законодавства», Постанови Національного банку України від 6.08.2014 року № 466 № «Про зупинення здійснення фінансових операцій» на тимчасово непідконтрольній Україні території витрати з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів, казначейське обслуговування розпорядників бюджетних коштів призупинено до повного повернення території під контроль органів державної влади України.

Згідно п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014 року у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Однак з матеріалів справи встановлено, що відповідач постійно перебував на підконтрольній Україні території, юридична адреса відповідача: місто Київ, провулок Приладний, 2-А, а його відокремлений структурний підрозділ - Відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», знаходиться у м. Мирноград (Димитров) Донецької області, який підконтрольний державній владі України.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача, він перебував у трудових відносинах не безпосередньо з шахтою, а з відповідачем ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», який прийняв його на роботу у Відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт», що розташований у місті Мирноград (Димитров), що не віднесений до списку та який не перебував, як бюджетна установа, на неконтрольованій території.

Отже, зазначені відповідачем Постанови Кабінету Міністрів України жодним чином не перешкоджали ДП «Укрвуглереструктуризація» проводити виплату заробітної плати позивачу.

Враховуючи, що невиплата належної заробітної плати працівнику підлягає стягненню у зв'язку з правом працівника на оплату за виконану ним роботу, тому суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з листопада 2014 року по червень 2015 року, оскільки сторони перебували у трудових відносинах у спірний період і відповідачем, згідно з його довідкою, позивачу була нарахована заробітна плата за фактично відпрацьовані дні ( а.с. 77-78, том 1).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» є державним підприємством та фінансується за рахунок державного бюджету, тому невиплата заробітної плати позивачу не залежала від волі відповідача й виключає відповідальність за час затримки, є безпідставними, оскільки ст. 43 Конституції України передбачає право на своєчасне одержання винагороди за працю, права та свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що положеннями статті 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів, а відтак, оплата праці ОСОБА_2 можлива тільки за рахунок коштів державного бюджету, в межах затвердженої програми КПВК 1101070 «Ліквідація збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств» згідно проекту ліквідації шахти «Ворошиловська», у якому передбачено кошти на заробітну плату, колегія суддів не приймає до уваги як підставу для скасування рішення виходячи з наступного.

Положення ст. 98 КЗпП України визначають, зокрема, співвідношення правового регулювання оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, та впливу на відносини між власником та працівниками таких установ та організацій щодо оплати праці показників, що встановлюють розміри бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Правило про оплату праці у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів не регулює трудові відносини.

Воно стосується розробки кошторисів бюджетних установ та організацій. З його урахуванням п.20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року №228, приписує головним розпорядникам бюджетних коштів під час визначення обсягів видатків розпорядників нижчого рівня враховувати об'єктивну потребу в коштах кожної установи, а також в першу чергу забезпечувати бюджетними коштами видатки на оплату праці. Що стосується права працівників установ, організацій та підприємств на оплату праці відповідно до трудового законодавства, то воно не залежить від розміру бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до п. 9.1 Статуту Державного підприємства «Укрвуглереструктуризація», джерелами фінансування підприємства є: кошти державного бюджету за програмою «Реструктуризація вугільної та торфодобувної промисловості», що виділяються Головним розпорядником бюджетних коштів через органи Державного казначейства, кошти від реалізації основних засобів, що підлягають ліквідації, та матеріалів, що утворюються при виконанні фізичної ліквідації об'єктів відповідно до проектів, кошти від реалізації води, яка відповідно до технологічного процесу відкачується з шахт, що ліквідуються, на потреби інших підприємств, кошти, отримані від оренди майна, від відчуження майна, інші джерела, не заборонені законодавством.

Пунктами 9.2, 9.3 Статуту визначено, що кошти, отримані від усіх видів діяльності, підприємство спрямовує на оплату матеріалів, обладнання, робіт та послуг, пов'язаних з виконанням функцій замовника з метою зменшення бюджетного фінансування. Заборонено розподіл отриманих доходів або їх частини серед працівників, крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску.

Відповідно до п. 5.8. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», затвердженого рішенням загальних зборів від 22.04.2015 року, адміністрація зобов'язалась оплату праці працівникам здійснювати в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснювати після виконання зобов'язань по оплаті праці. Своєчасність і обсяг виплати заробітної плати не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність вищевикладених доводів апеляційної скарги відповідача, оскільки відсутність бюджетних асигнувань не може вважатися відсутністю вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати та не проведенні з ним розрахунку при звільненні.

Слід також зазначити, що Європейський Суд з прав людини в пункті 26 рішення по справі «Кечко проти України» , пункті 24 рішення по справі «Сук проти України» вказував, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03 липня 2013 року по справі № 6-64цс13, аналіз норм ст. 116, 117 КЗпП Українидає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата.

Суд першої інстанції правильно прийняв до уваги розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, наведений в позовній заяві ОСОБА_2 станом на 14 грудня 2017 року, відповідно до якого середньоденна заробітна плата згідно з довідкою відповідача № 04/528 від 07.11.2017 року становить 233 грн. 83 коп., кількість робочих днів за період з часу звільнення 03.06.2015 року позивача з роботи по 14.12.2017 року ( день подання заяви про уточнення та збільшення позовних вимог) складає 639 днів, отже розмір середнього заробітку за час затримки становить: 233 грн. 83 коп. х 639 = 149 417грн. 37 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за весь час затримки розрахунку в розмірі 13791 грн. 65 коп., суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому суд визнав за необхідне в їх задоволенні відмовити.

Проте такий висновок колегія суддів вважає необґрунтованим та зробленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги позивача у цій частині - такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. ст. 1-2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», п.п. 1-3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата.

У п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, зазначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. А відповідно до ст. 4 вказаного Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що:

1) індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону «Про індексацію грошових доходів населення» і положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. N 663;

2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й

господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей

час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Враховуючи викладене, вбачається, що індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати - це різні правові категорії, передбачені відповідно статтями 33 та 34 Закону України «Про оплату праці», їх нарахування здійснюється на підставі відповідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», з дотриманням порядку, визначеного постановами Кабінету Міністрів України.

Таким чином, судом першої інстанції було безпідставно застосовано положення ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» при вирішенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Враховуючи вищевказані вимоги законодавства та встановлений судом факт невиплати позивачу нарахованої заробітної плати, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 у цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, загальна сума компенсації становить 13 791 грн. 65 коп. Перевіряючи вказаний розрахунок, вбачається, що він виконаний вірно, відповідно до вимог п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року.

Згідно з вказаним розрахунком, компенсація обчислена як добуток нарахованої заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Компенсація, обчислена окремо на кожну суму місячної заробітної плати, становить:

- заробітна плата за листопад 2014 року - 3340 грн. 49 коп., приріст індексу споживчих цін ( індекс інфляції) за період з грудня 2014 року по жовтень 2017 року - 83,35%, сума компенсації - 2784 грн. 30 коп.;

- заробітна плата за грудень 2014 року - 3310 грн. 16 коп., індекс інфляції за період з січня 2015 року по жовтень 2017 року - 78,01%, сума компенсації - 2582 грн. 26 коп.;

- заробітна плата за січень 2015 року - 3301 грн. 98 коп., приріст індексу споживчих цін за період з лютого 2015 року по жовтень 2017 року - 72,83%, сума компенсації - 2404 грн. 83 коп.,

- заробітна плата за лютий 2015 року - 3211 грн. 89 коп., приріст індексу споживчих цін - 63,96%, сума компенсації - 2054 грн. 32 коп.;

- заробітна плата за березень 2015 року - 3468 грн. 90 коп., приріст індексу споживчих цін з квітня 2015 року по жовтень 2017 року - 47,98 %, сума компенсації - 1664 грн. 38 коп.;

- заробітна плата за квітень 2015 року - 2833 грн. 61 коп., індекс інфляції за період з травня 2015 року по жовтень 2017 року - 29,81 %, сума компенсації - 844 грн. 70 коп.;

- заробітна плата за травень 2015 року - 4125 грн. 77 коп., приріст індексу споживчих цін - 27,02 %, сума компенсації - 1114 грн. 78 коп.,

- заробітна плата за червень 2015 року - 1290 грн. 38 коп., індекс інфляції за період з липня 2015 року по жовтень 2017 року - 26,51%, сума компенсації - 342 грн. 08 коп.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні зазначених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати на суму 13 791 грн. 65 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди на суму 5000 грн., суд першої інстанції виходив з положень ст. 237-І КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи, що відповідач станом на день ухвалення рішення суду так і не розрахувався з позивачем, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачеві була завдана моральна шкода внаслідок дій відповідача, а саме: несвоєчасної виплати відповідачем заробітної плати, відсутності остаточного розрахунку з позивачем при звільненні.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині, вважає їх законними і обґрунтованими, а розмір відшкодування моральної шкоди - таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з огляду на відсутність доказів про заподіяння позивачу такої шкоди, відсутність зв'язку між порушеним правом позивача та наслідками, за якими наступає відповідальність, відсутність факту порушення прав позивача відповідачем, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за змістом ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач порушив законні права позивача на виплату заборгованості по заробітній платі при звільненні, що призвело до вимушених змін у життєвих стосунках позивача, дійшов вірного висновку про заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди.

При цьому суд належним чином врахував характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, який вимушений обмежувати себе та свою сім'ю у достатньому життєвому рівні, економити на придбанні необхідного для життя, при тому що позивач є особою, переміщеною із зони АТО, що вимагає додаткових коштів для облаштування належних умов проживання сім'ї, а тому правильно, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-23цс12, Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-І КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано у розпорядження суду належних та допустимих доказів понесених ним витрат на правову допомогу, адже позивачем на підтвердження вказаних вимог надано договір про надання юридичних послуг від 30.01.2017 року з Адвокатським бюро «Раков і Партнери», однак з матеріалів справи жодним чином не вбачається, що представники, які брали участь у справі, є працівниками вказаного бюро. До розрахунку витрат представниками позивача не додано доказів щодо фактичного понесення (сплати) позивачем вказаних витрат.

Проте вказані висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм процесуального права та не відповідають матеріалам справи.

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 січня 2017 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг. Згідно з додатковою угодою № 1 до договору, вартість послуг склала 5760 грн. та витрати, пов'язані з відправкою поштової кореспонденції - 72 грн. 96 коп.

Як вбачається зі змісту додаткової угоди від 30 січня 2017 року та акту виконаних робіт від 11 квітня 2017 року, підписаного адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_2, адвокатом були здійснені дії, спрямовані на збирання доказів по справі для встановлення розміру заборгованості по заробітній платі (складання та подача заяв про виплату заробітної плати та видачі довідки), аналіз, моніторинг законодавства та судової практики з питань невиплати заробітної плати, надання консультації позивачу та складання позовної заяви (а.с.21-26, том 1).

З копії квитанції Шевченківського відділення Київського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що 02 лютого 2017 року ОСОБА_2 було здійснено оплату за надання послуг по договору про надання правової допомоги на рахунок АБ «Раков і партнери» в розмірі 14240 грн. ( а.с. 29, том 1).

Згідно з додатковою угодою № 2 від 17 жовтня 2017 року до договору від 30 січня 2017 року про представництво інтересів замовника за позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку, сторони визначили вартість послуг, що будуть надаватись адвокатами бюро, у розмірі 40% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину роботи адвоката.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_2 у суді здійснювали адвокат ОСОБА_7, повноваження якої підтверджувались ордером серії АА №037670, виданим АБ «Раков і партнери» ( а.с.60-62), та адвокат ОСОБА_3, повноваження якого підтверджувались угодою про надання правової допомоги від 15 жовтня 2017 року ( а.с. 79-81) (відповідно до вимог ст. 42 ЦПК України, чинного на момент здійснення відповідних процесуальних дій).

Відповідно до акту № 2 виконаних робіт від 17 лютого 2018 року за договором від 30.01.2017 року керуючий АБ «Раков і партнери» ОСОБА_6 та ОСОБА_2 склали акт про те, що виконавець виконав, а замовник прийняв і оплатив 02.02.2017 року послуги з надання правової допомоги.

В даному акті, виходячи із вартості послуг - 40% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за 1 годину роботи адвоката, що складає 704 грн. 80 коп., та часу , витраченого на написання клопотання про витребування доказів, участі у судових засіданнях ( похвилинно), написання уточненої позовної заяви з відповідними розрахунками середнього заробітку та компенсації втрати частини заробітної плати, розраховано, що загальна вартість послуг по додатковій угоді № 2 становить 5045 грн. 53 коп., при витраті часу - 6 год. 35 хв.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про ненадання позивачем та його представниками доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, оскільки згідно з наданою квитанцією позивачем сплачено 14 240 грн. на рахунок АБ «Раков і партнери», а відповідно до наданих актів та обґрунтованих розрахунків (а.с. 232-236, том 1) позивач просить відшкодувати витрати в сумі : 5832 грн. 96 коп. ( акт виконаних робіт від 11 квітня 2017 року) та 5045 грн. 53 коп. (акт виконаних робіт від 17 лютого 2018 року), всього - 10 878 грн. 49 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл витрат суд враховує, зокрема: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір цих витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, а тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес

Однак, враховуючи вказані положення ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення витрат на оплату правової допомоги у вигляді підготовки та направлення заяви про виплату заробітної плати та видачу довідки про розмір заборгованості до ВП «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП ОК «Укрвуглереструктуризація» (витрачений час - 30 хв., вартість складання - 640 грн.), оскільки така заява повністю повторює зміст заяви до ДП ОК «Укрвуглереструктуризація» , вартість складання якої також визначена в сумі 640 грн.

Тому витрати у розмірі 640 грн. колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на подвійне нарахування вартості послуг за складання однакових за змістом заяв.

Також безпідставною колегія суддів вважає вимогу про відшкодування витрат на складання та подачу заяви про проведення перевірки до Державної інспекції України з питань праці ( час складання 30 хв., вартість - 640 грн.), оскільки така заява в матеріалах справи відсутня, як і результати розгляду даної заяви.

За таких обставин суму витрат, понесених позивачем на надання правової допомоги, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, слід зменшити на суму необґрунтованих витрат в розмірі 1280 грн. ( 640х2), тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає : 10 878 грн. 49 коп. - 1280 грн. = 9598 грн. 49 коп.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги позивача, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3201 грн. 26 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та стягнення витрат на правову допомогу - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення:

Стягнути з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» ( , м. Київ, пров. Приладний,2-А) на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за час затримки розрахунку у розмірі 13 791 (тринадцять тисяч сімсот дев'яносто одна) грн. 65 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 9 598( дев'ять тисяч п'ятсот дев'яносто вісім) грн. 49 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3201 грн. 26 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

ЧобітокА.О.