Ухвала

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 161/4668/18

провадження № 61-48318ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про відшкодування завданої шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив зобов'язати відповідача сплатити йому 87 075,90 грн завданої матеріальної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що відповідно до пункту 2 статті 46 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані йому суми пенсій, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмежень будь-яким строком з врахуванням компенсації втрати частини доходу. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (відшкодовується 3 % річних та втрати пенсії від річної інфляції). Розмір пенсії за віком, призначеної йому 23 листопада 1995 року, станом на 01 грудня 2012 року становив 1 978,92 грн. Посадова особа Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області не дотримується законодавства, зупинила виплату пенсії з 01 січня 2013 року, призначила до виплати пенсію в розмірі 994 грн, а з 01 грудня 2013 року - у розмірі 1 049 грн. Починаючи з 01 січня 2013 року по 01 жовтня 2017 року він звертався до відповідача з проханням поновити виплату пенсії в розмірі 1 978,92 грн, однак усі його звернення та скарги залишені без задоволення, виплата пенсії не поновлена. Вважає, що посадова особа Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області своїм неправомірним рішенням завдала йому шкоди в розмірі 87 075,90 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

10 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2018 року (на час подання касаційної скарги) - 1 762 грн.

Ціна позову у даній справі щодо стягнення з відповідача завданої шкоди становить 87 075,90 грн, що станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн х 100 = 176 200 грн).

У касаційній скарзі ОСОБА_1, керуючись підпунктом «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, посилається на те, що апеляційний суд відніс справу до категорії малозначних помилково.

Такі доводи заявника не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеними положеннями пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 та частиною четвертою статті 274 ЦПК України обмежень щодо віднесення справи до категорії малозначних заявником не наведено, а судом не встановлено.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про відшкодування завданої шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук