АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю.,

при секретарі: Радько О.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_2

прокурора Харенка В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, Державної казначейської служби України, третя особа Управління Державної казначейської служби України в Полтавському районі, про стягнення моральної шкоди за невиконання рішення суду

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Кулешової Л.В.,

В С Т А Н О В И В :

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення моральної шкоди за невиконання рішення суду.

У червні 2017 року, уточнивши остаточно позовні вимоги, позивач просила стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби моральну шкоду в сумі 20000 грн., судові витрати в сумі 600 гривень та витрати на юридичні послуги в сумі 5000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що рішенням Київського районного суду м. Полтави з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, яка є її матір'ю, стягнуті аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, на підставі якого було видано виконавчий лист № А-78/98 від 03.08.2009 року. Виконавчий лист перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції. Боржник ОСОБА_5 ухиляється від батьківських обов'язків, аліменти не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість по аліментам у сумі 36 042 грн. 55 коп.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2013 року задоволено скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність державного виконавця та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця, яка полягала у тому, що ВДВС не було вжито всіх, передбачених законом заходів примусового виконання судового рішення, наслідком чого є порушення прав стягувача на відшкодування завданої шкоди.

Зазначала, що за весь період невиконання рішення суду посадовими особами ВДВС Полтавського РУЮ з 2010 року по 2015 рік вона студентка, яка навчається на стаціонарній формі навчання в Полтавському національному технічному університеті імені ОСОБА_7, не має можливості забезпечувати себе самостійно та потребує лікування та утримання.

Позивач вказувала на те, що посадові особи ВДВС позбавили її права отримувати аліменти, призначені судовим рішенням. Тому діями посадових осіб ВДВС їй завдана моральна шкода, яка полягає в моральних та душевних стражданнях щодо неможливості отримання нею аліментів та неможливості повноцінного лікування та харчування. Крім того, вона вимушена звернутися до фахівців за наданням правової допомоги, відвідувати ВДВС, витрачаючи на це свій час.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, Державної казначейської служби України, третя особа Управління Державної казначейської служби України в Полтавському районі, про стягнення моральної шкоди за невиконання рішення суду відмовлено.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 червня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в сумі 243 гривні 60 копійок.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даним рішенням не погодилася представник позивача адвокат ОСОБА_4 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням вимог ч. 6 ст. 128 ЦПК України, за відсутності позивача без належного її повідомлення на офіційну електронну адресу.

Вважає безпідставним залучення до участі у справі прокуратури Полтавського району. Також вважає доведеним факт невиконання судового рішення про стягнення аліментів, що є підставою для покладення на відповідача цивільної відповідальності.

Одночасно з цим не погоджується з висновками місцевого суду щодо недоведеності моральної шкоди позивачем, вказуючи на підстави позову та норми чинного законодавства (ст. 1167, 1174 ЦК України).

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом встановлено, що на виконанні ВДВС Полтавського районного управління юстиції перебував виконавчий лист №А-79/98 від 03 серпня 2009 року, виданий на виконання рішення Київського районного суду м. Полтави про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки (позивача у справі) в розмірі ? частини всіх видів його заробітку з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6.

В даний час позивач навчається на денній формі навчання фінансово-економічного факультету Полтавського національного технічного університету імені ОСОБА_7.

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 станом на 01 жовтня 2010 року складала 15 829 гривень 05 копійок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з недоведеності позивачем факту спричинення їй моральної шкоди саме внаслідок бездіяльності державного виконавця, невчинення ним належних виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання рішення, а також - підстав моральної шкоди.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Вирішуючи питання обгрнутованості даного висновку місцевого суду, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1174 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до розяснень, наведених в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, інших негативних наслідків, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

За змістом п. 5 вказаної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлені наступні обставини справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2013 року (а.с.98-99 т.2) було залишено без змін ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2013 року у справі за скаргою ОСОБА_6 (матері позивача) про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управляння юстиції, якою визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця та зобов'язано останнього усунути порушення з приводу виконавчих дій та зазначено, що мала місце необґрунтовано тривала затримка виконання рішення суду, що дає підстави для висновку про бездіяльність державного виконавця щодо виконання судового рішення, яка порушує право стягувача на своєчасне виконання рішення суду, у період з липня 2010 року по липень 2013 року.

Зі змісту ухвали суду встановлено, що скаржник ОСОБА_6 посилалася на бездіяльність державного виконавця з неналежного виконання виконавчого листа №А-79/98, виданого Київським районним судом м.Полтави 03 серпня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_5 на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, яким з 2009 року не вчинено жодних виконавчих дій.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2014 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції, третя особа - відділення державного казначейства України в Полтавському районі про стягнення моральної шкоди, позивачу було відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що між бездіяльністю ВДВС Полтавського районного управління юстиції, встановленою ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 07 жовтня 2013 року, та шкодою, яка полягає у хворобі дитини позивача, відсутній причинний зв'язок, та на момент подачі позову - 17 вересня 2014 року ОСОБА_3 виповнилося 18 років (а.с. 97 т.2).

Дане рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2014 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2015 року, в якій зазначено, що колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю державного виконавця і наслідками у виді реального невиконання рішення суду про стягнення аліментів на користь позивачки (а.с. 65-68 т. 1).

Позивач посилається на бездіяльність державного виконавця, що спричинила їй моральну шкоду , яка мала місце у період з 2010 року по 2015 рік.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» підставою для цивільно-правової відповідальності за спричинення шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як: завдану шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Оскільки рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2014 року, яке набрало законної сили і є чинним, встановлено відсутність заподіяння моральної шкоди внаслідок наявної заборгованості при виконанні рішення про стягнення аліментів, а також відсутнє рішення, яке б доводило факт протиправної бездіяльності державного виконавця і у подальший період примусового виконання рішення, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 за їх недоведеністю.

При цьому суд вірно застосував і правову позицію, наведену в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005року у справі №32/421.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Позивач, обгрунтовуючи підстави позову (а.с. 95 Т-2), також вказувала на те, що факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63) . Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі «Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А № 274).

При розгляді справи суд виступає незалежним та неупередженим і не віддає перевагу жодній із сторін процесу (вимоги ст. 6 Європейської конвенції, в тому числі і щодо розяснення сторонам процесуальних наслідків вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій).

Сторонам належним чином було розяснено їх процесуальні права, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій та цими правами сторони розпорядилися диспозитивно.

Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тягар доведення факту спричинення моральної шкоди та її розміру лежить на позивачеві.

Позивач ніяким чином не довела того факту, що внаслідок бездіяльності державного виконавця була втрачена можливість реального виконання рішення суду, а саме: того факту, що у боржника малося майно, на яке могло бути звернуто стягнення, наявність у нього відповідного доходу, з якого мала відраховуватися частка на сплату аліментів та ін.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2017 року.

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги, витрати ОСОБА_3 в сумі 365 грн. 40 коп. (а. с. 183 т.2), повязані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_1 Судді: /підписи/ ОСОБА_8 ОСОБА_9

З оригіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.