17.12.2018
Справа № 720/2024/18
Провадження № 2/720/925/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Постолатія К.Р.

представника позивачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 сільської ради обєднаної територіальної громади про визнання права власності на спадкове майно -,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 05 листопада 2014 року померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташовано по вул. Центральна, № 13 в с. Несвоя Новоселицького району. Як спадкоємці за заповітом вони своєчасно прийняли спадщину. Інших спадкоємців немає. Однак, оскільки спадкодавець не отримала при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, вони не можуть оформити на себе право власності на спадщину. Просили суд визнати за ними право власності за кожним по 1/3 частки домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5.

В підготовчому судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_4 сільської ради обєднаної територіальної громади в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що по вул. Центральна, № 13 в с. Несвоя Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд.

Житловий будинок у вказаному домоволодінні, яке відносилося до службових дворів, був побудований подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в 1955 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини.

Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

Так, в 1955 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них.

Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя.

Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

З свідоцтва серії ЯТ № 301828 від 24 березня 1953 року про одруження ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вбачається, що вони уклали свій шлюб 26 січня 1946 року.

Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді ОСОБА_6 на час коли останній перебував у шлюбі з ОСОБА_5, то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них.

08 квітня 1993 року ОСОБА_6 помер.

Таким чином, після його смерті відкрилася спадщина 1/2 частину вищевказаного домоволодіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого.

Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 як спадкоємець по закону першої черги своєчасно прийняла його дружина ОСОБА_5, яка на час та після смерті спадкодавця проживала у спадковому домоволодінні, чим фактично вступила у володіння та користування спадковим майном.

Слід зазначити, що рішенням Новоселицького районного суду від 05 червня 2012 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/3 частку вказаного домоволодіння після смерті ОСОБА_6, на яку після смерті ОСОБА_5 за позивачами в рівних долях нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2018 року.

Вказане судове рішення було ухвалено на підставі наявної у матеріалах цивільної справи № 2-486/12 довідки Несвоянської сільської ради про те, що домоволодіння по вул. Центральна, № 13 в с. Несвоя Новоселицького району станом на 1990-1991 роки відносилося до колгоспних дворів.

В той же час, відповідно до довідки ОСОБА_4 сільської ради ОТГ № 28 від 08 червня 2018 року вказане домоволодіння станом на 1990-1991 роки відносилося до службових дворів.

Правильне визначення сільською радою категорії господарства за законами, які діями станом на 1990-1991 роки (ЦК УРСР в редакції 1963 року) мало значення для визнання права власності на дане господарства.

Усуваючи розбіжності у вказаних документах суд дослідив витяг з погосподарської книги сільської ради та зясував, що домоволодіння по вул. Центральна, № 13 в с. Несвоя Новоселицького району рахується під особовим рахунком 82 та станом на 1990-1991 роки відносилося до службових дворів, тим самим домоволодіння належало забудовникам подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_6Г, у звязку із чим після смерті останнього відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, спадщину на яку прийняла ОСОБА_5.

Після смерті 05 листопада 2014 року ОСОБА_5 відкрилася спадщина в цілому на домоволодіння, а саме на 1/2 частину, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 та на 1/2 частину її частку у спільному сумісному майні подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкодавець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до заповіту, який був складений 20 жовтня 2014 року та посвідчений секретарем Несвоянської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець ОСОБА_5 заповіла позивачам в рівних долях все своє майно.

Спадщину після смерті ОСОБА_5 позивачі прийняли своєчасно, звернувшись із відповідними заявами до нотаріальної контори в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за нею правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння.

Враховуючи, що позивачі є спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_5 та своєчасно прийняли спадщину, інших спадкоємців не має, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у звязку із чим позов слід задовольнити.

У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачам з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає по 698 гривень.

На підставі ст.ст. 328, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 524, 529, 548, 549, 553 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 142, 197, 200, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку домоволодіння, яке розташовано по вул. Центральна, № 13 в с. Несвоя Новоселицького району Чернівецької області та складається з житлового будинку літера «А», ганку літера «а1», літньої кухні літера «Б», підвалу літера «Пд», навісу літера «б1», навісу літера «б2», гаражу літера «В», навісу літера «г», убиральні літера «Є», колодязя питного № 1, воріт з хвірткою № 2, огорожі № 3, воріт № 4, в порядку спадкування по заповіту після смерті ОСОБА_5.

У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України повернути позивачу ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 698 гривень.

Визнати право власності ОСОБА_3 на 1/3 частку домоволодіння, яке розташовано по вул. Центральна, № 13 в с. Несвоя Новоселицького району Чернівецької області та складається з житлового будинку літера «А», ганку літера «а1», літньої кухні літера «Б», підвалу літера «Пд», навісу літера «б1», навісу літера «б2», гаражу літера «В», навісу літера «г», убиральні літера «Є», колодязя питного № 1, воріт з хвірткою № 2, огорожі № 3, воріт № 4, в порядку спадкування по заповіту після смерті ОСОБА_5.

У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України повернути позивачу ОСОБА_3 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 698 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: