Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 592/5688/16-ц

провадження № 61-34301св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2017 року у складі судді Косолап М. М. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ФОП ОСОБА_5 про стягнення 98 809, 02 грн суми неустойки у зв'язку з затримкою виконання робіт з поставки та встановлення дверей.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що між сторонами укладений договір про надання послуги щодо придбання та встановлення дверей у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується рахунком-фактурою від 29 жовтня 2012 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 759. За умовами договору позивач сплатив виконавцю 8 999, 00 грн у рахунок оплати вартості виконання робіт з доставки та встановлення дверей у квартирі позивача. Протягом шести місяців виконавець неодноразово обіцяв виконати свої зобов'язання, втім робота виконана не була. У зв'язку із зазначеним 16 квітня 2013 року виконавець надав розписку, в якій зобов'язався повернути одержані кошти у сумі 8 999, 00 грн та упущену вигоду. Свої зобов'язання з виконання робіт або повернення грошових коштів відповідач не виконав. Позивач зазначив, що за період з 15 червня 2015 року до 15 червня 2016 року (в межах річної позовної давності) розмір неустойки за фактом невиконання робіт виконавцем відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» становить 98 809, 90 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції посилався на те, що позивач фактично відмовився від договору про надання послуг у зв'язку з тим, що відповідач протягом тривалого періоду часу не приступив до виконання зобов'язань, чого останній не заперечує, про що свідчить складена ним розписка. Зазначені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Сумської області від 15 березня 2017 року у цивільній справі № 592/5687/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_5 про стягнення коштів. Зазначеним судовим рішенням позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з відповідача відшкодування майнової шкоди у розмірі 8 999, 00 грн.

Суд встановив, що після 16 квітня 2013 року відповідно до складеної ОСОБА_5 розписки на прохання позивача, ОСОБА_4 очікував від відповідача повернення коштів у сумі 8 999, 00 грн у строк до 15 червня 2013 року та компенсації завданих збитків, а не виконання робіт згідно з договором від 29 жовтня 2012 року, тобто позивач фактично відмовився від договору з надання послуг. Відмовившись від договору з надання послуг, позивач реалізував своє право, гарантоване частиною першою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для стягнення пені у розмірі трьох відсотків за кожний день прострочення.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що у суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що двері виготовлені і встановлені іншим підприємцем. Враховуючи те, що позивач фактично відмовився від договору про надання послуг, що не заперечується позивачем та підтверджується розпискою, яка складена 16 квітня 2013 року відповідачем на вимогу позивача, тому відсутні правові підстави для стягнення неустойки, передбаченої частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, суд першої інстанції належним чином з'ясував та перевірив доводи та заперечення сторін, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та обґрунтував висновки, викладені в рішенні.

ОСОБА_4, не погодившись із зазначеними рішеннями судів, у серпні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник посилався на те, що оскільки основне зобов'язання відповідачем не було виконане і порушення прав позивача було триваючим, то позивач має право на отримання неустойки у зв'язку із порушенням зобов'язання, яка має бути обрахована за останній рік невиконання основного зобов'язання у межах позовної давності до дня звернення до суду із позовом.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір поставки дверей та деталей до них і їх встановлення, за умовами якого позивач сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 8 999, 00 грн, що підтверджується рахунком-фактурою та квитанцією до прибуткового касового ордеру.

16 квітня 2013 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 розписку, відповідно до якої відповідач отримав від позивача при оформленні замовлення на дверні блоки кошти у сумі 8 999, 00 грн. З об'єктивних причин замовлення не виконане, тому відповідач зобов'язався повернути отримані кошти у зазначеній сумі у строк до 15 червня 2013 року та компенсувати ОСОБА_4 завдані збитки (упущену вигоду) у вигляді банківського депозитного процента у розмірі 17, 00 % річних. Розрахунковим періодом є часовий проміжок від 29 листопада 2012 року до завершення розрахунку.

Грошові кошти відповідач не повернув, як і не виконав договірне зобов'язання, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав у іншому судовому провадженні.

Судами також встановлено, що позивач фактично відмовився від договору про надання послуг у зв'язку з тим, що відповідач протягом тривалого часу не приступив до виконання зобов'язань, чого останній не заперечує, про що свідчить складена ним розписка.

Зазначені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Сумської області від 15 березня 2017 року у цивільній справі № 592/5687/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Наведеним судовим рішенням позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з відповідача відшкодування майнової шкоди у розмірі 8 999, 00 грн. Суд встановив, що після 16 квітня 2013 року відповідно до складеної ОСОБА_5 розписки на прохання позивача, ОСОБА_4 очікував від відповідача повернення коштів у сумі 8 999, 00 грн у строк до 15 червня 2013 року та компенсації завданих збитків, а не виконання робіт згідно з договором від 29 жовтня 2012 року, тобто позивач фактично відмовився від договору з надання послуг.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що факт відмови позивача від договору про надання послуг встановлено іншим судовим рішенням.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

За правилом частини першої статті 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Законом, яким встановлено право споживача відмовитися від зобов'язання та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є правило частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилом частини третьої статті 615 ЦК України; внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що позивач фактично просить стягнути неустойку за невиконання відповідачем робіт у період, коли таке договірне зобов'язання вже не існувало, оскільки воно припинилося внаслідок відмови позивача від договору, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо наявності підстав для нарахування неустойки за невиконання робіт, які у відповідний період не мали бути виконані відповідачем, є необґрунтованими та такими, які не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішили спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року необхідно залишити без змін.

Згідно з частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Інших доводів у касаційній скарзі, які у розумінні положення статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову заявником не наведено.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик