Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 296/5974/14-ц

провадження № 61-27187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 серпня 2014 року у складі судді Сингаївського О. П. та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 1992 року між нею та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. Оскільки спільне життя з не склалось через різні погляди на життя, останні шість місяців вони проживали окремо і сім'я фактично розпалась, просила розірвати шлюб. Посилалася на те, що між ними припинені сімейно-шлюбні відносини, у добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо користування вказаним майном, яке вважає об'єктом права спільної сумісної власності.

На підставі вищевикладеного, збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила розірвати шлюб з відповідачем; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,23 кв. м.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 серпня 2014 року позов задоволено.

Шлюб, зареєстрований 28 листопада 1992 року Житомирським міським відділом органу державної реєстрації актів цивільного стану, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати загальною площею 34,23 кв. м, в тому числі: жилою площею 18,30 кв. м та службових приміщень: кухні - 5,2 кв. м, вбиральні - 3,4 кв. м, коридору - 4,6 кв. м, комори - 1,8 кв. м, балкон - 0,93 кв. м. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира була придбана сторонами у справі у період перебування у шлюбі.

Не погоджуючись з рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру, особа, яка не брала участі у справі - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки цим рішенням порушуються права ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя зазначеної квартири. Крім того, квартира не була спільною сумісною власністю подружжя, бо подарована особисто ОСОБА_5 11 вересня 2011 року.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо розподілу спільного сумісного майна та визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд, у порушення вимог статті 57 СК України, безпідставно визнав за позивачем право власності на квартиру, яка на підставі договору дарування належить відповідачу та перебуває в іпотеці банку.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог щодо визнання права власності на квартиру та передати справу в цій частині до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково вважав, що кошти за які було придбано спірну квартиру є особистими коштами відповідача. Зазначає, що внаслідок її грошових затрат на ремонт істотно збільшилась вартість квартири, а тому це майно, яке є спільним сумісним майном відповідно до вимог статті 62 Сімейного кодексу України, підлягає поділу між сторонами.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що апеляційний суд правильно установив що право власності на спірну квартиру було набуто відповідачем на підставі договору дарування, тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_5 та поділу між подружжям не підлягає.

Таким чином рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру.

18 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що з 28 листопада 1992 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 серпня 2014 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Установлено, що згідно з договором дарування від 11 вересня 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/2 частині кожен подарували ОСОБА_5 квартиру № АДРЕСА_1, що складається з однієї кімнати загальною площею 34,23 кв. м. в тому числі жилої - 18,30 кв. м та службових приміщень.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до кредитного договору та договору іпотеки від 30 січня 2008 року, укладеного між позичальником ПАТ КБ «ПриватБанк» і іпотекодавцем ОСОБА_5, квартира АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці в забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором.

На підставі належним чином оцінених доказів, апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції, та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру, правильно виходив із того, що право власності на спірну квартиру було набуто відповідачем на підставі договору дарування, отже вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_5, а визнання права власності на спірну квартиру за позивачем порушує права банку, який не було залучено до участі у справі.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що майно чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок її грошових затрат, не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку що такі доводи не підтвердженні належними та допустимими доказами. Крім того, квартира, на яку визнано право власності за позивачем, знаходиться в іпотеці і тому вирішення вказаного спору зачіпає інтереси банку.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності на квартиру № АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк