АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/2542/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5503/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 01листопада 2014 року він є власником АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченого 01 листопада 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривошия H.A. за реєстровим №243.

У квартирі зареєстровані з 2009 року він, його мати - ОСОБА_4 та з 1999 року відповідач - ОСОБА_5, який являється його рідним братом по матері.

Посилаючись на те, що відповідач хоча і був зареєстрованим у квартирі, проте в ній не проживав, його особистих речей в квартирі не має, витрати по комунальних послугах не сплачує, квартирою не цікавиться, але при цьому з реєстраційного обліку не знімається, просив позов задовольнити.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що спірне житло він не використовує вимушено, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 чиняться перешкоди у користуванні АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що факт чинення перешкод ОСОБА_5 у користуванні даним житлом встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2012 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі №22ц/2690/9888/12, а чергові спроби позивача за зустрічним позовом потрапити до оселі протягом останніх років виявились марними, що змусило його звертатись до правоохоронних органів та до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, просив зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 житловим приміщенням, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_3 у вказану квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволено зустрічний позов ОСОБА_3

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 АДРЕСА_1, шляхом надання ключів від вхідних дверей квартири.

Вселено ОСОБА_3 у АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір, в розмірі 1280 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2., посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, за змістом, що районним судом не обґрунтовано скасовано заочне рішення від 23 березня 2015 року.

Окрім цього, суд, беручи до уваги заяву до ЖРЕО № 401 та рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2012 року, не звернув увагу на те, що заявою до начальника ЖРЕО № 401 відповідач вказує, що він, як зареєстрований в даній квартирі, не дає згоду на продаж квартири АДРЕСА_1, тобто він не вказує, що йому постійно чинять перешкоди в користуванні вказаною квартирою, внаслідок чого він не має можливості проживати за місцем реєстрації. Крім того, будь-яких заяв до ЖРЕО № 401 про те, що йому чинять перешкоди в користуванні він не подавав. Яке відношення до даної справи має дана заява суд не пояснив. Окрім цього, рішення апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2012 року, на яке посилається суд, стосувалося відносин, що склалися до квітня 2011 року, з іншими складом учасників процесу, іншими підставами позову та іншим власником даної квартири - ОСОБА_4

Зазначено, що відповідачем було подано заяву до правоохоронних органів про нібито порушення його права та інтереси вже після ознайомлення з матеріалами даної цивільної справи, і до правовідносин, що склалися вже після ухвалення заочного рішення суду. Будь-якихдоказів про те, що йому взагалі чинилися перешкоди в користування вказаної квартири в період з 2012 року по 2015 рік суду надано не було. Наданий висновок перевірки від 15січня 2016 року Дніпровського УП ГУНП стосується ОСОБА_4, яка не є відповідачем по даній справі.

Крім того, те, що ОСОБА_2 не чинив перешкоди в користуванні квартирою підтверджує той факт, що в заяві про перегляд заочного рішення відповідач вказує, що йому чинить перешкоди в користуванні квартирою колишній власник ОСОБА_4 Відповідач взагалі не вказує про позивача, що він якимось чином йому перешкоджає в користуванні квартирою. Тільки в 2017 році під час перегляду заочного рішення, коли ОСОБА_3 дізнався, що власником квартири є ОСОБА_2, ним було подано зустрічний позов, що нібито ОСОБА_2 перешкоджає у користуванні спірною квартирою.

Також зазначено, що судом були взяті до уваги покази свідків відповідача: батька відповідача - ОСОБА_7 та колишньої дружини - ОСОБА_8, які є близькими родичами відповідача та коли в спірній квартирі не проживали. Яким чином апелянт перешкоджає в користуванні квартирою, свідки так і не пояснили, посилаючись лише на те, що ОСОБА_4 не впускає його у квартиру.

Судом взагалі не було надано оцінку таких доказів як акт ЖРЕО-401 від 16січня 2015 року, який підтверджує, що відповідач вже тривалий час не проживає в спірній квартирі та покази свідків сусідів ОСОБА_9, ОСОБА_10, які підтвердили той факт, що відповідач більше 9 років не проживав у вказаній квартири та те, що ОСОБА_2 ніяким чином не чинив перешкоди ОСОБА_3 в користуванні вказаною квартирою.

Крім того, суд не взяв до уваги покази колишньої дружини ОСОБА_8, яка пояснила, що вони з ОСОБА_3 були одружені, мають спільних дітей, та тривалий час спільно проживали разом. Таким чином, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_3 має свою сім'ю, веде окреме господарство та вже не являється членом сім'ї апелянта, та те, що ОСОБА_2 наразі має цивільну дружину ОСОБА_11, яка постійно проживає з ним в спірній квартирі та веде з нею спільне господарство.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_3 та його представника, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, заочним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (а.с.24-26).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва та скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.64).

Як убачається із матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 липня 1993 року належала на праві власності ОСОБА_12 - бабусі відповідача ОСОБА_5

За нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального ту Шпак А.П., 07 квітня 2009 року за реєстрованим № 306 договором, ОСОБА_12 подарувала вказану квартиру дочці ОСОБА_4, яка являється матір'ю сторін по справі.

На підставі договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого 01 листопада 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривошия H.A. за реєстровим №243, на даний час квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 (а.с.6-8).

Відповідно до довідки Форми № 3 від 23 січня 2015 року № 119, виданої КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» ЖРЕО-401, в квартирі АДРЕСА_1 з 2009 року зареєстровані позивач за первісним позовом ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 та з 1999 року - відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 (а.с.4).

Таким чином, відповідач ОСОБА_5 був зареєстрований у спірній квартирі, як член сім'ї наймача. Після відчуження 01 листопада 2014 року ОСОБА_4 спірної квартири, склад зареєстрованих членів сім'ї не змінився.

За даними актів від 16 січня 2015 року, від 11 березня 2015 року, затверджених начальником ЖРЕО-401, ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 ніколи не проживав та речей в даній квартирі не має (а.с.5, 21).

З пояснень ОСОБА_3 та допитаних судом першої інстанції встановлено, що відповідачу за первісним позовом після смерті бабусі ОСОБА_12 чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою з боку матері ОСОБА_4 та брата ОСОБА_2.(а.с.153-156).

Як убачається із висновку перевірки, затвердженого 15 січня 2016 року начальником Дніпровського УП ГУНП в м. Києві 08 січня 2016 року нарядом поліції здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 за фактом вчинення сімейної сварки. По приїзду працівників поліції до них звернувся ОСОБА_5 який повідомив, що його мати не допускає до квартири. Під час відпрацювання даного матеріалу дільничним інспектором поліції Дніпровського управління поліції ОСОБА_14 здійснено вихід за вказаною адресою та проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_4 щодо недопущення вчинення правопорушень у побуті (а.с.120).

Крім того, 06 червня 2017 року ОСОБА_5 звертався із заявами щодо перешкод у користуванні житлом до Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Житлово-ремонтного експлуатаційного об'єднання 401, Дніпровського районного відділу ГУ ДМС України в м. Києві та просив не допустити порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, в тому числі права на житло (а.с.94-97).

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та зняття ОСОБА_5 з реєстраційного обліку квартири - відмовлено. В цій частині рішення суду залишено без змін (а.с.118,119).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2012 року встановлено, що ОСОБА_5 1999 року має право проживати та користуватися спірною квартирою, як член сім'ї власний цієї квартири, не має власного житла, а ОСОБА_4 чиняться йому перешкоди у проживанні. Відхилено посилання ОСОБА_4 на акти, складені судами про непроживання ОСОБА_5 за вказаною адресою.

Згідно копій медичної книги амбулаторного хворого та медичних довідок, ОСОБА_15 проходив медичне обслуговування за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1 з 2014 року (а.с.104-110).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 районний суд виходив з того, що ОСОБА_5 позбавлений можливості реалізувати своє право на проживання в АДРЕСА_1, а тому порушене право на користування квартирою підлягає захисту.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про порушення районним судом норм процесуального права підчас розгляду заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Положенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Отже, вищевказані посилання апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків районного суду.

Доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права у зв'язку з не допитом заявлених скаржником свідків, колегія суддів оцінює критично.

Так, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того яким чином утримання від допиту заявлених ним свідків призвело до неправильного вирішення справи, а той факт, що, ці свідки могли повідомити додаткову інформацію, що стосується справи, ґрунтується лише на припущенням сторони позивача.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що районний суд задовольнивши клопотання сторони позивача про виклик заявлених ним свідків оголошував перерву в судовому засіданні та встановлював дату судового розгляду з урахуванням часу, необхідного для забезпечення явки свідків ОСОБА_9, ОСОБА_16, ОСОБА_5, викликав у судове засідання судовою повісткою слідчого УП Дніпровського УП ГУ Національної Поліції в м. Києві ОСОБА_14, який у січні 2016 року, виїздив на місце події за заявою ОСОБА_5 про вчинення йому перешкод у користуванні квартирою і проводив попереджувальну бесіду виховного характеру з матір'ю позивача ОСОБА_4 При цьому, сторона позивача зобов'язалася забезпечити явку всіх заявлених ними свідків, окрім ОСОБА_14 До матеріалів справи долучені докази належного повідомлення ОСОБА_14 за місцем роботи про виклик його до суду для допиту в якості свідка у даній справі. Суд двічі відкладав розгляд справи саме для забезпечення відповідного допиту (а.с.120, 123-125, 131, 137-143).

З вищевказаного слідує, що суд вжив заходи для допиту заявлених свідків, а отже, не може слугувати підставою до скасування постановленого по справі рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про неналежність врахованої районним судом заяви ОСОБА_3 від 25 липня 2014 року № 258, колегія суддів визнає безпідставним, остільки вказана заява є лише одним із доказів, що має значення для вирішення справи у спорі, між тим розглядається у сукупності з іншими доказами.

Згідно положень ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України та ст. 82 ЦПК України, колегія суддів оцінює критично посилання апеляційної скарги про необґрунтованість використання як доказу рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2012 року.

Твердження апеляційної скарги про недоведеність чинення перешкод ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою, колегія суддів визнає такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, спростовуються наявними у справі доказами, а отже, рішення суду першої інстанції є таким, що постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Окрім цього, колегія суддів враховує і ту обставину, що ОСОБА_2 набувши прав власника спірного майна 01 листопада 2014 року, з позовом у суд за захистом своїх прав звернувся у січні 2015 року (а.с.2,6-8), тобто до сплину річного терміну, в той час як за змістом вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 серпня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: