Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 642/10435/15-ц

провадження № 61-8571св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - Харківська міська рада,

представники відповідача: Ворожбянов Андрій Миколайович, Приходько Аліна Анатоліївна, Михайлов ЄвгенійБорисович, Грєнков Ігор Вячеславович,

третя особа - Шоста харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року вскладі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - Шоста харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що його батько ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року придбав у Харківської фабрики ремонту взуття «Ремвзуття» нежитлове приміщення майстерні, що розташоване по

АДРЕСА_1. Сторонами зазначеного договору обумовлені усі істотні умови, що відображено у підписаному ними договорі купівлі-продажу. При цьому були виконані всі умови: продавець отримав гроші і передав покупцю приміщення за актом приймання-передачі. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті позивач звернувся до Шостої харківської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після свого батька, у передбачений законом строк. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг, оскільки листом від 25 листопада 2015 року № 4232/02-14 нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщину у зв'язку з тим, що відповідно до довідки КП «Харківське МБТІ» від 20 жовтня 2015 року № 2002118 право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 не зареєстроване. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на вказаний об'єкт нерухомості також відсутні.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати в порядку спадкування за ним право власності на нежитлове приміщення літ. «А-1» по

АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 25,6 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, померлого

ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень статей 328, 1217, 1218, 1261 ЦК України, 42, 44, 47, 128, 224, 227 ЦК УРСР, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вважав, що право власності на нежитлове приміщення виникло у спадкодавця у жовтні 1992 року з моменту фактичної передачі майна позивачу в установленому законом порядку, тому воно входить до складу спадкового майна. Оскільки позивач прийняв спадщину після смерті свого батька, звернувшись до нотаріуса, суд вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалюючи нове рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що право власності на нежитлове приміщення літ. «А-1» по АДРЕСА_1 у ОСОБА_8 не виникло, оскільки позивачем не надано доказів того, що на час укладання зі ОСОБА_8 договору купівлі-продажу фабрика «Ремвзуття» набула права власності на спірний об'єкт.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно вийшов за межі розгляду справи, а саме ухвалив оскаржуване рішення не на підставі доводів апеляційної скарги. Крім того, суд апеляційної інстанції необґрунтовано послався на норми, які не можуть бути застосована до спірних правовідносин та не застосував норми статей 128, 224 ЦК УРСР.

У січні 2017 року Харківська міська радаподала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 01 жовтня 1992 року між ОСОБА_8 та

фабрикою «Ремвзуття» укладено договір купівлі-продажу приміщення майстерні № 5, площею 16,4 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1,та обладнання.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_2, як спадкоємець першої черги, відповідно до положень статті 1261 ЦК України, у встановлений законом строк звернувся до Шостої харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

25 листопада 2015 року нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину у зв'язку з тим, що відповідно до довідки КП «Харківське МіськБТІ» від 20 жовтня 2015 року № 2002118 право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 не зареєстроване.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР не передбачала реєстрації права власності на нежитлові будівлі та/або реєстрації таких будівель.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на спірну нежитлову будівлю від 1995 року та від 2015 року, зі змісту яких вбачається, що така будівля збудована в 1945 році, а отже відповідність її законодавчим та будівельним нормам має підтверджуватися саме технічним паспортом.

Враховуючи те, що правовідносини з укладення указаного договору купівлі-продажу виникли 01 жовтня 1992 року, тому застосуванню до вказаних правовідносин підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року.

Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Згідно зі статтею 44 ЦК УРСР угода між громадянином та організацією укладається в письмовій формі, крім випадків, передбачених статтею 43 ЦК УРСР.

Статтею 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угоди обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.

ЦК УРСР передбачено обов'язок нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу лише жилого будинку (стаття 227 ЦК УРСР) та не передбачає такого обов'язку при купівлі-продажу нежитлового приміщення (будівлі).

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з договором купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року, укладеного між Харківською фабрикою ремонту взуття «Ремвзуття» та ОСОБА_8 продавець продає, а покупець придбаває приміщення майстерні АДРЕСА_1 та обладнання.

Пунктом 2 указаного договору передбачено загальну вартість придбаного майна 25917,00 руб.

Пунктами 4, 5 договору купівлі-продажу визначено, що приміщення та обладнання здійснюється продавцем покупцю згідно з актом інвентаризації. Строк передачі 01 жовтня 1992 року.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до статті 128 ЦК УРСР року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

На виконання укладеного договору купівлі-продажу ОСОБА_8 було сплачено обумовлену договором суму, що підтверджено квитанцією прибуткового касового ордеру від 13 жовтня 1992 року № 3074, а продавець фактично передав майно у власність покупця у порядку пункту 5 Договору купівлі-продажу, що підтверджено актом інвентаризації від 12 жовтня 1992 року.

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції, що у ОСОБА_8 у порядку статей 128, 224 ЦК УРСР виникло право власності на спірне нежитлове приміщення з моменту фактичної передачі спадкодавцю майна, яке підтверджено актом інвентаризації від 12 жовтня 1992 року.

Враховуючи виникнення права власності у спадкодавця на спірне майно, останнє входить до складу спадщини відповідно до статті 1218 ЦК України.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановлено, що позивач в установленому законом порядку прийняв спадщину після смерті свого батька, звернувшись до нотаріуса.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, керуючись вимогами статей 42, 44, 47, 128, 224, 227 ЦК УРСР, статей 328, 1217, 1218, 1261 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дійшов обґрунтованого висновку про те, що право власності на нежитлове приміщення виникло у спадкодавця у жовтні 1992 року з моменту фактичної передачі майна позивачу в установленому законом порядку, а тому воно входить до складу спадкового майна, та враховуючи те, що позивач прийняв спадщину після смерті батька, звернувшись до нотаріуса, правильно вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року скасувати та рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В М.Коротун

В. П.Курило