Справа № 761/4322/18
Провадження № 2/761/4234/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яриновській Є.В.

за участі:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідачки: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу; інфляційних втрат та три відсотки річних,

в с т а н о в и в :

В лютому 2018р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 26-30) до відповідачки ОСОБА_3, в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення вимог (а.с. 63-67):

- стягнути з відповідачки на свою користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 5461,94 грн., з яких 5100,0 грн. - сума основного боргу; 276,01 грн. - інфляційні втрати; 85,93 грн. - 3,0 % річних; судові витрати в сумі 5704,8 грн., з яких: 704,8 грн. - судового збору; 5000,0 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 серпня 2017р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, за яким позивачем було надано відповідачці позику в розмірі 5100,0 грн., яку відповідачка зобов'язалась повернути 07 грудня 2017р., проте у встановлений строк відповідачка суму позики не повернула.

Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просили суд позов задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні, визнала факт складення нею боргової розписки та отримання від позивача зазначеної суми грошових коштів у борг, зазначала, що буде намагатись найближчим часом її повернути. Відзив на позов стороною відповідача не подавався.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 15 серпня 2017р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки (а.с. 7) наступного змісту: «Я ОСОБА_4, 01.02.1999г. рождения. Проживаю ІНФОРМАЦІЯ_1 взяла в долг у ОСОБА_5 денежную сумму в размере 5100.00 (п'ять тисяч сто грн.).

Эту расписку даю в том что обязуюсь вернуть выше указанную суму 5100.00 грн. (пять тысяч сто грн.) ОСОБА_5 7 декабря 2017г.», тобто відповідачкою було отримано від позивача в борг суму коштів у розмірі 5100,0 грн. В судовому засіданні стороною позивача було надано суду для огляду оригінал цієї розписки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Даних, які б свідчили про повернення відповідачкою всієї суми заборгованості позивачу судом не встановлено.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачка свої зобов'язання за договором позики не виконала, сума позики залишається неповернутою.

Згідно з розрахунком заборгованості сума заборгованості складається з суми основного боргу - 5100,0 грн.; 3,0 % річних за період часу з 07 грудня 2017р. по 01 липня 2018р. у розмірі 85,93 грн.; інфляційних втрат - 276,01 грн.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 704,8 грн. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачки на його користь витрат на правничу допомогу, то в цій частині вимоги відшкодування судових витрат не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16.

В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правової допомоги від 01 липня 2018р., з додатком № 1 до договору, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, акт надання правової допомоги від 01 липня 2018р., довідку від 01 липня 2018р. (а.с. 49-54).

Судом встановлено, що в акті наданих послуг вказано, що затрачений час на вивчення позову, доказів у цивільній справі, складення уточнень до позову, представництво інтересів складав 5 годин. При цьому, у поданих документах, вбачається, що первісна редакція позовної заяви була складена до укладення договору про правову допомогу, і жодним чином не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг з вивчення позовної заяви та правовий аналіз документації, як і не обґрунтовано в чому полягає правнича допомога, при пересиланні відповідачу уточненої позовної заяви.

Крім того, згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018р. у справі № 821/1594/17, з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017р. договорів у відповідність до вимог діючого ЦПК України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013р. № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013р. за № 1686/24218.

Враховуючи те, що надані стороною позивача до суду документи, які обґрунтовують та визначають фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги сторони позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки подана стороною позивача довідка на підтвердження факту понесення цих витрат є неналежним доказом (а.с. 54), при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 525, 526, 533, 545, 610, 612, 624, 625, 1048 -1050, 1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП. НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: 04060, АДРЕСА_1) про стягнення боргу, інфляційних втрат та три відсотки річних - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу, з урахуванням інфляційних втрат, трьох відсотків річних за договором позики (борговою розпискою) від 07 грудня 2017р. в розмірі 5461 /п'ять тисяч чотириста шістдесят одна/ грн. 94 коп.; судовий збір у розмірі 704 /сімсот чотири/ грн. 80 коп.

В задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23 листопада 2018р.

Суддя: