Провадження № 22-ц/773/941/18 Категорія: 2 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання- Лимаря Р.С.,

учасників справи:

представника позивача-ОСОБА_11,

представників відповідачів- ОСОБА_4., ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Кеблз Юкрейн», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області, Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Кеблз Юкрейн» про визнання права власності на транспортні засоби. Позовні вимоги мотивував тим, що 25.09.2013 року у Федеративній Республіці Німеччині з державного аукціону, який проводився Управлінням поліції м. Майнгейм, придбав транспортний засіб вантажний сідловий тягач Renault, модель Magnum, 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_1, та причіп Krone до сідлового тягача, 1997 року випуску, номер шасі НОМЕР_2. Вказував, що за вищевказані транспортні засоби 18 жовтня 2013 року сплатив 7 112 євро. На підтвердження права власності та здійснення правочину купівлі-продажу 22 жовтня 2013 року йому видано довідки про продаж транспортних засобів з державного аукціону, відповідно до яких він визнаний власником вантажного сідлового тягача Renault та причепу до сідлового тягача Krone. ОСОБА_2 зазначав, що після ввезення вказаних транспортних засобів в Україну 09 квітня 2014 року звернувся в Центр надання послуг, пов'язаних із використанням транспортних засобів, з обслуговування м. Луцьк, Луцького, Ківерцівського та Рожищенського районів УДАІ УМВС України у Волинській області із заявою про перереєстрацію вказаних транспортних засобів. Однак, йому було відмовлено в реєстрації транспортних засобів, оскільки такі значаться серед зареєстрованих за ТзОВ «Компанія «Кеблз Юкрейн». 22 жовтня 2014 року директор ТзОВ «Компанія «Кеблз Юкрейн» звернувся до правоохоронних органів у Запорізькій області із заявою про заволодіння вказаними транспортними засобами невстановленими особами шахрайським шляхом, внаслідок чого до ЄРДР внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. 23 листопада 2014 року ст. слідчий СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області Шпиченко А.М. здійснив виїмку в нього автомобіля Renault Magnum та напівпричепу Krone. З відповіді ст. слідчого Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Шпиченко А.М. від 15 травня 2017 року йому відомо, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, на автомобіль Renault Magnum та напівпричіп Krone накладено арешт, вказані транспортні засоби передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_7

Вказує, що дії працівників УМВС України у Волинській області та Національної поліції України у Запорізькій області порушують його право власності на вказані транспортні засоби.

Вважає, що є законним власником спірних транспортних засобів, тому просив суд визнати за ним право власності на вантажний сідловий тягач Renault, модель Magnum, 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_1, та причіп Krone до сідлового тягача, 1997 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, які придбані 25 вересня 2013 року на відкритих торгах продажу транспортних засобів з державного аукціону управління поліції м. Мангейм Федеративної Республіки Німеччини, що підтверджується довідками про продаж транспортних засобів з державного аукціону від 22 жовтня 2013 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року замінено первісного відповідача Олександрівське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на належного відповідача Головне управління Національної поліції в Запорізькій області.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2018 року до участі в даній справі в якості співвідповідачів залучено теперішніх власників спірних транспортних засобів ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат та скасовано заходи забезпечення позову.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.8 ст.1 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як визначено ст.3 ЦПК України (в новій редакції), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональний сервісний центр МВС у Волинській області просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, оскільки постановою Волинського окружного адміністративного суду від 01.12.2014 року, яка вступила в законну силу, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 про зобов'язання перереєструвати спірні транспортні було відмовлено і встановлено судом, що позивачем не надано належні документи, які підтверджують його право власності на ці транспортні засоби.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5- ОСОБА_10 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обгрунтованим. Покликається на пропуск строку позовної давності позивачем та судове рішення адміністративного суду від 01.12.2014 року і неправомірність придбання ОСОБА_2 вантажного автомобіля, який на той час перебував у заставі ПАТ КБ «Приватбанк» та під арештом і забороною його відчуження за постановою Жовтневого відділу ДВС Запорізького МУЮ. Зазначає, що ОСОБА_5 09.02.2016 р. законно придбав сідловий тягач без будь-яких обтяжень та заборон за договором купівлі-продажу і у встановленому порядку зареєстрував за собою право власності на цей автомобіль.

Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому зазначає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, стороною позивача не було підтверджено доказами обставини порушення прав позивача з боку ГУНП у Запорізькій області.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 подану позивачем апеляційну скаргу підтримав з підстав, у ній зазначених.

Представники відповідачів: Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - ОСОБА_10 подану апеляційну скаргу не визнали.

Згідно із нормами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи повністю в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту права власності чи іншого речового права, оскільки не доведено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно, без відповідної правової підстави стали власниками спірного майна, не оспорював договори купівлі-продажу транспортних засобів між ТзОВ «Компанія «Кеблз Юкрейн» та вказаними відповідачами та не ставив вимоги про припинення права власності на спірні транспортні засоби за теперішніми власниками . Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог до регіонального сервісного центру МВС у Волинській області та ГУНП у Запорізькій області суд першої інстанції виходив з того, що вказані організації не наділені повноваженнями щодо визнання або оспорювання права власності на транспортні засоби.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 12 ЦПК України (в новій редакції), кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з довідками про продаж транспортних засобів з державного аукціону, які надав до матеріалів справи позивач, 25 вересня 2013 року на відкритих торгах з державного аукціону Управління поліції м. Мангейм, Федеративна Республіка Німеччина, продано транспортні засоби: вантажний сідловий тягач Renault, номер шасі НОМЕР_1, та причіп Krone до сідельного тягача, номер шасі НОМЕР_2, які придбані ОСОБА_2, за які він сплатив відповідно 4350,00 євро та 2762,00 євро, внаслідок чого визнаний власником вказаних транспортних засобів. Технічний паспорт/ дозвіл на експлуатацію відсутній. (а.с.6-8).

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 не надав під час розгляду даної справи жодних доказів, яким чином спірний автомобіль та причіп перейшли до Управління поліції м. Мангейм, тобто підстав для їх реалізації.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 листопада 2014 року задоволено клопотання слідчого СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області по кримінальному провадженню №003117, внесеному до ЄРДР 22 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та надано дозвіл на тимчасовий доступ з подальшим вилученням напівпричепу марки Krone, 1997 року випуску, синього кольору, номер шасі НОМЕР_2, та сідлового тягача Renault Magnum, 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 (а.с.12).

Згідно з копією протоколу тимчасового доступу до речей і документів ст. слідчого СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області ОСОБА_6 23 листопада 2014 року вказані вище транспортні засоби було вилучено за адресою: м. Луцьк, вул. Наливайка, 24а (а.с.13-14).

09 квітня 2014 року позивач звернувся до Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Луцьк, Луцького, Ківерцівського та Рожищенського районів із заявою про проведення перереєстрації спірних транспортних засобів. Однак, з відповіді Управління ДАІ УМВС України у Волинській області від 18.04.2014 №11/63-Г слідує, що позивачу було відмовлено в державній реєстрації з підстав недотримання вимог Порядку №1388, а також зазначено, що транспортні засоби значаться серед зареєстрованих в Україні.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2014 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ТзОВ "Компанія "Кеблз Юкрейн", ПАТ КБ "Приватбанк", Жовтневий відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, про зобов'язання вчинити дії відмовлено повністю. Постанова не оскаржувалась і набрала законної сили.

Як видно з результатів аналітичного пошуку ТЗ по базі даних «НАІС ДАІ» МВС України, транспортний засіб сідловий тягач Renault, модель Magnum, 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_1, перереєстрований 09 лютого 2016 року у Територіальному сервісному центрі 1441 за договором купівлі-продажу на ОСОБА_5, а причіп Кrone до сідельного тягача, 1997 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, перереєстрований 06 січня 2016 року у Територіальному сервісному центрі 1243 за договором купівлі-продажу на ОСОБА_4

У матеріалах справи міститься надана відповідачем ОСОБА_5 копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ №833059, яким посвідчується його право власності на спірний автомобіль сідловий тягач Renault, модель Magnum, 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_1.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на спірні транспортні засоби відповідно до ст. 6, 328, 655 ЦК України (норми щодо свободи договору та договору купівлі-продажу).

У процесуальному законі, чинному на момент звернення із даним позовом, - ЦПК України 2004 року, визначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3).

Стаття 15 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонена законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору у контрагента та визначені умов договору.

Як визначено ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 4 ст. 656 ЦК України передбачено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до Преамбули ЗУ «Про міжнародне приватне право» цей Закон встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватно-правових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Правила цього Закону про визначення права, що підлягає застосуванню судом, поширюються на інші органи, які мають повноваження вирішувати питання про право, що підлягає застосуванню.

Статтею 39 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав. Вибір права сторонами правочину не зачіпає прав третіх осіб.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано.

Частинами 1 та 3 статті 42 вищезазначеного Закону передбачено, що захист права власності та інших речових прав здійснюється на вибір заявника відповідно до права держави, у якій майно знаходиться, або відповідно до права держави суду. Захист права власності та інших речових прав, які підлягають державній реєстрації в Україні, здійснюється відповідно до права України.

Як вбачається з копії постанови Волинського окружного адміністративного суду від 01.12.2014 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління ДАІ УМВС України у Волинській області про зобов'язання вчинити дії, позивач просив зобов'язати відповідача перереєструвати на нього транспортні засоби сідловий тягач Renault, модель Magnum, 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 та причіп Кrone до сідельного тягача, 1997 року випуску, номер шасі НОМЕР_2. В задоволенні даного адміністративного позову відмовлено повністю, оскільки за обставинами даної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 не надано належних документів на підтвердження його права власності на дані транспортні засоби або ввезення їх на територію України з урахуванням права власності на них. Дане судове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01.12.2014 р не скасоване та набрало законної сили.

Право власності на сідловий тягач Renault, модель Magnum, 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_1, перереєстрований 09 лютого 2016 року у Територіальному сервісному центрі 1441 за договором купівлі-продажу на ОСОБА_5, а причіп Кrone до сідельного тягача, 1997 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, перереєстрований 06 січня 2016 року у Територіальному сервісному центрі 1243 за договором купівлі-продажу на ОСОБА_4 Вказані договори купівлі-продажу транспортних засобів ніким не оспорені в передбаченому законом порядку і є чинними.

Разом з тим, заявляючи вимоги про визнання права власності, ОСОБА_2 був обізнаний, що транспортні засоби вже відчужені у встановленому законом порядку із реєстрацією за іншими особами права власності. Однак позивач, всупереч зазначеним обставинам, ставить вимоги про визнання права власності за ним і не оспорює законність підстав набуття ними такого права власності та не ставить вимоги про припинення права власності на спірні транспортні засоби за новими власниками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто при вирішенні даного спору суд виходив з того, що оскільки позивач не оспорював правочини - договори купівлі-продажу транспортних засобів, які в силу ст. 204 ЦК України є правомірними, тому підстав для задоволення позову про визнання права власності на спірні транспортні засоби відсутні. Отже, позивачем не доведено, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 незаконно, без відповідної правової підстави стали власниками спірного майна.

Вимоги позивача до відповідачів Регіонального сервісного центру МВС України у Волинській області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області є безпідставними з огляду на те, що ані Регіональний сервісний центр МВС України у Волинській області, ані Головне управління Національної поліції в Запорізькій області не наділені повноваженням щодо визнання або оспорювання права власності на майно чи будь-які речові права позивача.

За встановлених обставин суд дійшов обрунтованого висновку, що позов ОСОБА_2 до Регіонального сервісного центру МВС України у Волинській області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, ТзОВ «Компанія «Кеблз Юкрейн», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності до задоволення не підлягає.

Крім того, 15 серпня 2018 року на адресу апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_10 надійшло клопотання, в якому він зазначає, що у зв'язку з апеляційним розглядом справи його клієнт поніс витрати на професійну правничу допомогу, які підтверджує квитанцією №0.0..1 від 08.08.2018 р. на суму 3200 грн та розрахунком витрат на правничу допомогу від 08.08.2018 р. № 46, а тому просить врахувати це при вирішенні питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду справи в апеляційному суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі. (ч.8 ст.141 ЦПК).

У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката за клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір таких витрат . Однак обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на наведене, та враховуючи, що представником позивача жодних заперечень щодо суми пред'явлених до стягнення витрат не надійшло, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню 3200,00 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і висновків суду не спростовують та на правильність судового рішення не впливають.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК України підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 понесені ним судові витрати за правничу допомогу в сумі 3200 (три тисячі двісті) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий

Судді