ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 317/200/16-ц

провадження № 61-4586св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року, постановлене колегією у складі суддів: Бондар М. С., Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» (далі - ПАТ «А-БАНК») звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилалось на те, що 4 вересня 2014 року на підставі заяви позичальника ОСОБА_4 одержав споживчий кредит «Розстрочка» («Стандарт») у безготівковому вигляді у розмірі 8 432 грн на строк до 3 вересня 2017 року зі сплатою 0,12% річних. Оскільки боржник не виконував зобов'язання з повернення кредиту, станом на 28 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 13 699,35 грн, з яких 7866,29 грн заборгованості за кредитом; 9,21 грн заборгованості за процентами; 3003,12 грн комісії; 1692,19 грн пені; 500 грн штрафу (фіксована частина) та 628,54 грн штрафу (процентна складова), яку банк просив стягнути з ОСОБА_4 у судовому порядку.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 9 червня 2016 року, постановленим у складі судді Мінгазова Р. В., у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності банком обставин надання ОСОБА_4 кредиту.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено у повному обсязі та з ОСОБА_4 стягнено заборгованість у розмірі 13 699,35 грн, з яких 7866,29 грн. заборгованості за кредитом; 9,21 грн заборгованості за процентами; 3003,12 грн комісії; 1692,19 грн пені; 500 грн штрафу (фіксована частина) та 628,54 грн штрафу (процентна складова) і 8977,56 грн сплаченого позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги судового збору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, оскільки між сторонами на підставі заяви позичальника ОСОБА_4 укладено договір споживчого кредиту, за умовами якого кредитні кошти спрямовані на безготівкову оплату товару; при цьому сам відповідач не заперечував, що підписував як заяву про надання кредиту, так і умови кредитування.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що апеляційним судом не досліджено сукупної вартості кредиту, банк не надав доказів переведення коштів на рахунок продавця товару, тобто, на думку ОСОБА_4, банк не довів укладення кредитно-заставного договору. Крім того, ОСОБА_4 посилається на неправильне обрахування апеляційним судом судового збору, тому що банк сплатив судовий збір у сумі 1378 грн при подачі позовної заяви та 1515,80 грн при подачі апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Разом з тим, стаття 61 Конституції України гарантує, що юридична відповідальність не може наставати за одне і теж саме порушення.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанови Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року в справі № 6-2387цс15, від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1374цс17)

Так, судом встановлено, що 4 вересня 2014 року за заявою ОСОБА_4 № ABHORG132890042 було укладено договір споживчого кредиту, метою якого була безготівкова оплата товару у розмірі 8 243 грн. Договір укладено на строк до 3 вересня 2017 року зі сплатою 0,12% річних.

За даними меморіальних ордерів, що містяться в матеріалах справи, кредитором були перераховані безготівкові кошти на оплату товару згідно з умовами як кредитного договору, так і умовами договору з отримувачем цих коштів (продавцем товару) ФОП ОСОБА_5 (а.с.68, а.с.84).

Суд касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки апеляційного суду у тій частині, що кредитний договір є реальним, та погоджується із висновком апеляційного суду про стягнення заборгованості за кредитом і відсотками, які обчислюються за основним боргом.

Разом з тим, звернувшись до суду, ПАТ «А-Банк» у позовній заяві просив стягнути як заборгованість за кредитом, відсотками і комісією, так й пеню та штрафи як фіксовану частину і як процентну складову.

Стягуючи пеню, штрафи як фіксовану складову та як процентну складову, суд апеляційної інстанції не врахував, що таке стягнення штрафів та пені одночасно свідчить про подвійну відповідальності боржника, яка заборонена статтею 61 Конституції України, і порушує цивільні права особи.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині визначення суми заборгованості.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає зміні, оскільки рішення про стягнення 500 грн штрафу (фіксованої частини) та 628,54 грн штрафу (процентної складової) ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Крім того, апеляційний суд також порушив норми процесуального права.

Зокрема, ухвалюючи рішення про визначення суми судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, апеляційний суд не перевірив його розмір з огляду на положення частин першої, другої статті 79 ЦПК у редакції Кодексу, чинній на час перегляду справи в апеляційному порядку, за якими судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Встановлено, що за подання до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 1378 грн та судовий збір у розмірі 1515,80 грн при подачі апеляційної скарги.

Тобто розмір судового збору, що підлягав стягненню з ОСОБА_4 апеляційним судом, мав становити 2 893,80 грн.

Оскільки касаційним судом рішення апеляційного суду змінено і зменшено суму стягненої з відповідача заборгованості, судовий збір за подання позовної заяви і апеляційної скарги підлягає відшкодуванню частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_4, за подання якої він сплатив судовий збір у розмірі 1 653,6 грн, розмір відшкодування судового збору зменшується на суму, пропорційну задоволеним вимогам касаційної скарги.

За таких обставин розмір стягненого із ОСОБА_4 на користь ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» судового збору підлягає зменшенню з 8 977,56 грн до 2 519,15 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року змінити.

Зменшити суму заборгованості за кредитним договором від 4 вересня 2014 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», з 13 699,35 грн до 12 570,81 грн.

Зменшити розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», з 8 977,56 грн до 2 519,15 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В.О. Кузнєцов О. В. Ступак Г.І. Усик