ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 674/780/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/230/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 31 липня 2018 року.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В червні 2016 року ОСОБА_4, звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказував, що 31.05.2007 року між ним та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 31/05/2007/840-К/100, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 35000 доларів США на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12,45 % річних, шляхом сплати щомісячно мінімально необхідного платежу в розмірі 396 доларів США. Кінцевий термін повернення кредиту до 28.05.2027 року. Цільове використання кредиту - для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №1973 від 29.05.2007 року, згідно якого ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки придбаної квартири, а також договори поруки між банком та ОСОБА_5 і ОСОБА_6

В подальшому між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 від 16.03.2010 року до кредитного договору, за якою збільшено відсоткову ставку до 12,49 % річних, збільшено розмір щомісячного необхідного платежу (398,17 доларів США), збільшено відповідальність позичальника у разі невиконання зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів.

Вважає кредитний договір від 31.05.2007 року недійсним, оскільки банком при його укладенні порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та норми Цивільного кодексу України.

В порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав позичальнику як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Графік погашення кредиту йому не видавався, тому невідомо, на які платежі зараховувалися внесені кошти, що є порушенням п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». В порушення п. 3.8 цих Правил не попереджено позивача про тягар валютних ризиків, які він несе.

Сплачені ОСОБА_4 щомісячні платежі на тіло кредиту не зараховувалися, що свідчить про дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що поставило його у тяжке, несправедливе становище у цих договірних зобов'язаннях.

Пунктом 4.3.11 договору встановлено комісію при здійсненні повного дострокового погашення кредиту протягом перших двох років дії кредитного договору у розмірі 2% від початкової суми кредиту, що є несправедливим і не відповідає п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року та ЗУ «Про захист прав споживачів», як і умова щодо страхування предмета іпотеки тільки у страхових компаніях, де вигодонабувачем є ВАТ КБ «Надра».

Тому вважає, що банком було введено його в оману, що призвело до укладення договору на невигідних для нього умовах. Формування його волі щодо укладення оспорюваного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 31 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що перед укладенням договору ОСОБА_4 був позбавлений права на отримання інформації про умови кредитування, сукупну вартість споживчого кредиту, в самому кредитному договорі відсутні його істотні умови. Ненадання цієї інформації відповідно до ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» є бездіяльністю, що підпадає під поняття нечесної підприємницької практики. Не враховано також порушення банком прав споживача під час укладення договору споживчого кредиту, - всупереч п.п. 3.4, 3.8 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року не надано інформацію щодо виду та предмету кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості, про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами. Відповідач у договорі не визначив реальну процентну ставку, так як процентна ставка 12,45 % не відповідає дійсності та є заниженою порівняно із реальною процентною ставкою 13,73 %, що підтверджено висновком експертизи.

Вважає, що суд помилково не застосував ст. 230 ЦК України, оскільки в діях відповідача наявний факт обману та нечесної підприємницької практики. Умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекручуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про розгляд справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 31 травня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ КБ "Надра" був укладений кредитний договір № 31/05/2007/840-К/100 від 31.05.2007 року, у відповідності до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 35000 доларів США, а позивач взяв на себе зобов'язання повернути кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у порядку та на умовах, визначених договором.

Цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №1973 від 29.05.2007 року, що укладений між позичальником та ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_4, згідно якого ОСОБА_4 придбає у власність нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ( п.1.2 договору).

Згідно п.1.3.1 договору відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,45 % річних. Строк надання кредиту до 28.05.2027 року.

Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 396 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до 5 числа поточного місяця ( п.п.3.3.2; 3.3.3 договору).

Кінцевий термін повернення кредиту - до 28.05.2027 року.

В подальшому між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 від 16.03.2010 року до кредитного договору, за якою збільшено відсоткову ставку до 12,49 % річних, збільшено розмір щомісячного необхідного платежу (398,17 доларів США), збільшено відповідальність позичальника у разі невиконання зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що при укладанні оспорюваного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови, які були обумовлені згодою сторін, позивач ознайомився з усіма складовими вартості кредиту та погодився з ними. Доказів введення його в оману щодо істотних умов договору, нечесної підприємницької практики позивач суду не надав.

Так, згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За ч.2, 6 ст.19 цього Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування положень статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Суд першої інстанції правильно встановив, що укладаючи кредитний договір, ОСОБА_4 ознайомився та погодився з умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі. Своїм підписом він підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в банку, а саме мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартості послуги по оформленню договору (перелік витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, його обслуговування і поверненням); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що підтверджується його анкетою-заявою від 17.05.2007 року, а також загальною вартістю кредиту (додаток №1 до додаткової угоди №1).

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Безпідставним є також посилання апелянта на порушення банком під час укладення кредитного договору вимог пунктів 3.4, 3.6, 3.8 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки на час укладення оспорюваного договору вказана постанова НБУ не набрала чинності.

Так, відповідно до ст. 3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.92 р. № 493/92 нормативно-правові акти міністерств, інших органів виконавчої влади, в тому числі Національного банку України, набирають чинності через десять днів після їх державної реєстрації, здійснюваної Міністерством юстиції України та її територіальними органами.

Вказана постанова НБУ зареєстрована Мінюстом 25.05.2007 року за № 541/13808, а отже, набрала чинності 05.06.2007 року, тобто, після укладення оспорюваного кредитного договору.

Відтак норми постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року не врегульовують спірні правовідносини і не підлягають застосуванню.

Не ґрунтується на доказах і твердження апелянта щодо невідповідності визначеної в договорі процентної ставки за кредитом 12,45 % та її заниженням порівняно із реальною процентною ставкою 13,73 %.

Так, суд першої інстанції дав належну оцінку висновку судово-економічної експертизи № 1463/1464/17-26 від 02.03.2018 року, на який в обґрунтування цих обставин посилався позивач, та обґрунтовано не прийняв його до уваги.

Встановлено, що вказаний висновок експертизи є недостатнім та недопустимим доказом, оскільки за змістом дослідницької чистини висновку реальна відсоткова ставка за кредитним договором орієнтовно складає 13,73 % річних, тобто, висновок не є категоричним і містить припущення. Аналогічно у формі припущення сформульовано висновок щодо фактично збільшеного розміру щомісячного ануїтетного платежу за договором.

За змістом ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведене цілком спростовує доводи апеляційної скарги про замовчування та перекручування реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларування в кредитному договорі заниженої ціни, тобто, обман позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2018 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко