№ 336/33/17
провадження 2/336/45/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Голубковій М.А.

за участю секретаря Когут С.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

05 січня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду до ОСОБА_2 з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_4, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2.

Від шлюбу подружжя має двох дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, 25.04.1995року народження.

У період шлюбу, 27 серпня 1991 року, сторонами по справі за спільні грошові кошти був придбаний житловий будинок № 62 по вул. Івана Богуна у м.Запоріжжі. За їх усною домовленістю із відповідачем покупцем будинку за договором купівлі-продажу вказаний відповідач, відповідно будинок був зареєстрований за відповідачем, оскільки на той момент укладення договору сторони мали нормальні стосунки та шлюбні відносини, а тому на кого реєструвати спільне майно, не мало для них значення.

Посилаючись на норми ст.. 22 Кодексу про шлюб та сімю, що діяли на момент придбання спірного будинку та на норми 61,69 СК України, зазначаючи, що відповідач не бажає вирішити спір добровільно, а шлюб між сторонами розірвано, просить суд визнати за нею право на 1/2 частину житлового будинку за адресою м. Запоріжжя, вул. Івана Богуна, 62.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2017 року було відкрито провадження у справі.

16.05.2017 року відповідачем ОСОБА_4 подано заперечення на позовну заяву, в яких останній зазначає, що позов не визнає, оскільки спірний будинок було придбано хоча і у період шлюбу але за його особисті кошти що були подаровані його батьком ОСОБА_7, під час вступу у шлюбу 1989 році позивачу ОСОБА_4 було лише 17 років, а у 1991 році (на момент придбання житла) вона перебувала в декретній відпустці та не працювала і не мала особистих коштів.

Також відповідач в своїх запереченнях зазначив, що шлюб між ним та позивачкою був розірваний 09.04.2010 року, у 2010 році позивачка вже зверталась до суду з позовом про розподіл майна подружжя проте ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя(справа 2-2626/10) вказану позовну заяву було залишено без розгляду.

Відповідач висловлюючи свою позицію, зазначає, що оскільки в 2010 році до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя позивачка ОСОБА_2 вже зверталась з позовом про поділ майна подружжя то такому зверненню передував факт порушення прав позивачки. Строк позовної давності слід відраховувати з 2010 року. За таких обставин вважає, що заява не підлягає задоволенню оскільки подана за межами строків позовної давності встановленої у три роки для такого виду вимог.

За клопотанням відповідача ухвалою від 22.02.2018 року судом було витребувано інформацію про перетинання державного кордону України позивачем ОСОБА_4

Позивач в судовому засіданні пояснила, що вони разом з чоловіком, відповідачем по справі у 1991 році придбали будинок, який за її згодою було зареєстровано на відповідача. У 2010 році припинивши шлюб, вона періодично користувалась вказаною нерухомістю проте не проживала постійно оскільки працювала у Криму та не бажала створювати конфліктних ситуацій з колишнім чоловіком. У спільному будинку проживали також її дві доньки з її дозволу та згоди.

В судовому засіданні представники позивача зазначали, що позивачка не мешкає у спірному будинку лише з 2015 року, оскільки відповідач створив нову сімю проживає з іншою жінкою, а спільне проживання позивачки ОСОБА_4 з колишнім чоловіком є для неї неприйнятним. Заперечували проти застосування строків позовної давності, наполягали на задоволенні позову. Вказали, що позивачка ОСОБА_4 працює за кордоном, проте періодично поверталась в Україну, турбувалась про збереження свого майна, відвідувала його.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначав що будинок придбано за його власні кошти подаровані батьком, а позивач не надавала кошти на придбання спірного майна.

Представник відповідача ОСОБА_8 підтримав позицію довірителя, також зазначив, що позивачка ОСОБА_4 не мешкає у спірному житловому будинку з 2010 року, з того часу її права порушено про, що останній відомо, наполягав на відмові в позові.

05.12.2017 року набув чинності Закон України « Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п. 1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, кожного в окремості, взявши до уваги надані сторонами докази, приходить до наступного.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що з 04.03.1989 року до 09.04.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перебували у шлюбі (а.с. 6, 43).

Від шлюбу подружжя має двох дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, 25.04.1995року народження. (вказані обставинами визнавались сторонами під час судового розгляду).

У період шлюбу, 27 серпня 1991 року, подружжям ОСОБА_6 був придбаний житловий будинок № 62 по вул. Івана Богуна у м.Запоріжжі, покупцем якого за усною домовленістю сторін був відповідач по справі - ОСОБА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори за р№2-1445.(а.с. 8,9).

Відповідно до положень ст.. 22 Кодексу «Про шлюб та сімю», що діяв на момент придбання спірного житла Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно положено ст.. 60 СК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як передбачено ст.. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Пленуму ВСУ«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від № 11 від 27.12.2007 року (п. 19) Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Як встановлено судом жодних договорів між сторонами по справі щодо житлового будинку у м. Запоріжжя, по вул. Івана Богуна, 62 не укладалось, за таких обставин у даних правовідносинах підлягають застосуванню загальні правила передбачені ст.. 60 СК України та ст.. 22 Кодексу «Про шлюб та сімю» норми якого діяли на момент придбання спірного майна.

Щодо заперечень відповідача ОСОБА_2 про придбання спірного будинку за рахунок коштів, що були подаровані його батьком ОСОБА_7, слід зазначити наступне.

На підтвердження вказаних обставин відповідачем ОСОБА_2 до матеріалів справи надано копію ощадної книжки ОСОБА_7. Так згідно змісту вказаних доказів ОСОБА_7 в період з 02.07.1991 року по 13.08.1991 року (до дати придбання спірного будинку ) знято з власного рахунку 1770 за поясненнями відповідача - карбованців. ОСОБА_7 з особового рахунку № 63489 ощадної книжки у період з 20.12.1990 року до 13.08.1991 року знято 6540 карб., а також з особового рахунку № 16493 ощадної книжки у період з квітня 1989 року по серпень 1991 року знято 2240 карбованців, що загалом складає 10550 карбованців.

Згідно договору купівлі продажу спірний будинок було придбано за ціною 22000 крб. та стягнуто 2200 крб. державного мита.

Факт передання ОСОБА_7 грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 в розмірі 10550 карб. на придбання житлового будинку жодними доказами підтверджено не було, а враховуючи, що сума яка за поясненнями відповідача і була передана йому батьком складає менше половини від вартості житлового будинку сплаченої за договором купівлі-продажу, суд не приймає заперечення відповідача в цій частині.

Як встановлено судом та визнається відповідачем у своїх запереченнях позивач ОСОБА_4 на час придбання будинку перебувала в декретній відпустці та не працювала.

У рішенні Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 зазначено, що «відповідно до Конституції кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї, включаючи й рівність у майнових відносинах», які регулюються положеннями Сімейного та Цивільного кодексів. Суд нагадав, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що пожитки, набуті подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Відповідно, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, і таким обєктом може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку № 62 по вул. Івана Богуна у м. Запоріжжі є законними та підлягають задоволенню.

Відповідачем у своїх запереченнях та його представником ОСОБА_8 заявлено вимоги про застосування строків позовної давності, відмовляючи у задоволенні вказаних заяв суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Так відповідно до пояснень відповідача позивач ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку з 2010 року, та у 2010 році вже зверталась до суду з позовом про розподіл майна подружжя у звязку з порушенням її прав, проте ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя(справа 2-2626/10) вказану позовну заяву було залишено без розгляду

Згідно матеріалів цивільної справи 2-2626/10 дослідженої в судовому засіданні підставою для подання заяви про залишення позовної заяви без розгляду ОСОБА_4 07.12.2010 року було досягнення згоди, щодо добровільного розподілу сумісного майна подружжя.

В судовому засіданні була допитана в якості свідка позивач ОСОБА_4, яка показала, що постійна працює у Криму та користується своєю власністю періодично, у 2015 році в останнє проживала у спірному будинку, приїздила до доньки на весілля. Проживання з відповідачем по справі з 2015 року вважає неможливим, через те що доньки виросли та виїхали з будинку, а відповідач там мешкає не один.

В судовому засіданні ОСОБА_10, показала, що є сусідкою та проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, є подругою позивачки по справі. Подружжя ОСОБА_4 разом придбало будинок у 91 році по вул. Івана Богуна, 62 у м. Запоріжжя. Подружжя разом будувало будинок, позивачка ОСОБА_4 почала працювати у Криму, приїздила не часто, проживала дома коли поверталась.

ОСОБА_11, ОСОБА_12 надали аналогічні пояснення суть яких зводиться до того, що позивачка ОСОБА_4 працюючи за межами міста Запоріжжя, безперешкодно користувалась будинком, відвідуючи його періодично до 2015 року. Вкладала кошти у будівництві будинку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що є сусідом сторін по справі проживає поруч з будинком № 62 по вул. Івана Богуна у м. Запоріжжя з 2010 року перестав бачити ОСОБА_4 на території спірного будинку. Знає, що дружина покинула ОСОБА_2 до 2015 року за вказаною адресою проживали також доньки сторін.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показала, що у 2010 році її батьки сторони по справі припинили шлюб, потім мати звернулась до суду з заявою про поділ майна подружжя. Але потім справа «була закрита» оскільки на прохання свідка ОСОБА_14 (доньки позивачки), батьки домовились про те що у будинку будуть мешкати доньки сторін, а в подальшому будинок буде подарований їй та її сестрі. Саме за проханням ОСОБА_14 її мати ОСОБА_4 не ініціювала позовів проти батька.

Також свідок зазначила, що оскільки її мати працює у Криму, то повертаючись до Запоріжжя, проживала у бабусі, родичів та періодично у спірному будинку в ті моменти коли відповідач ОСОБА_2 був відсутній у будинку, щоб не провокувати конфлікти. В останнє проживала у спірному житлі у 2015 році.

Згідно інформації наданої на ухвалу суду позивач по справі ОСОБА_4 перетинала державний кордон України на протязі 2014 року 1 раз, на протязі 2015 року чотири рази, на протязі 2016 року девять разів, на протязі 2017 року чотирнадцять разів, на протязі 2018 року три рази.

Так норми ЦК України передбачають наступне: ст.. 316 ЦК України - Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частина 1,2 ст. 319ЦК України визначає, щовласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено судом позивач у звязку з трудовою діяльністю на протязі 2014-2018 років постійно перетинала державний кордон України, проте вказані обставини у відповідності до наведених вище норм, не впливають на права власника, щодо майна набутого під час шлюбу.

З дозволу та згоди власника майна, в тому числі з дозволу та згоди позивача по справі - ОСОБА_4, доньки сторін по справі ОСОБА_14 та ОСОБА_6 проживали у спірному житловому будинку, що свідчить про здійснення позивачем прав власника відносно житлового будинку по ОСОБА_15, 62 у м. Запоріжжя.

Доводи відповідача, щодо того, що зверненню до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя позивача ОСОБА_4 з позовом про розподіл майна подружжя передували порушення її прав, а в своєму позові остання вказувала на те, що її права порушені та їй була відома особа яка їх порушила, суд не приймає до уваги, оскільки згідно матеріалів позовної заяви поданої до суду у 2010 році та поясненням сторін та свідків, саме через факт постійних сварок з відповідачем ОСОБА_2 сумісне проживання сторін виявилось неможливим в подальшому сторони досягли згоди, щодо порядку користування спільним майном ї позивач їх здійснювала у спосіб визначений нею та відповідачем по справі.

Враховуючи, що саме конфдікти та дії відповідача по справі чинять позивачу перешкоди у здійсненні нею прав власника, результатом яких стала неможливість проживання з 2015 року ОСОБА_4 у спірному будинку, суд приходить до висновку, що таке порушення прав не може бути підставою для відмови в позові і як результат причиною позбавлення ОСОБА_4 права на набуте в шлюбі майно.

Згідно ст.. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від № 11 від 27.12.2007 року (п. 25). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналізуючи зазначені норми Сімейного кодексу України, докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись статтями ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст.. 60, 61, 63, 65, 66, 69-71, 72 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, житловий будинок ; 62 по вул. Івана Богуна м. Запоріжжя .

Визнати за ОСОБА_4 , 13.01.1972 р. н.р. , ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку № 62 по вул. Івана Богуна м. Запоріжжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 600 грв.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Голубкова М.А.