Справа № 456/2197/18
Провадження № 2/456/1141/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Стрийської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 19.10.2018 подала заяву про зміну позовних вимог та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Королівства Іспанія та інших країн Шенгенської зони малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, терміном з 25.07.2019 по 25.09.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що шлюб між нею та відповідачем розірвано. Дочка ОСОБА_3 проживає разом з нею. Розпорядженням голови Стрийської районної адміністрації № 1 від 03.01.2018 встановлено графік зустрічей ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3, якого відповідач не дотримується, так як зустрічі відбуваються рідко та закінчуються швидше, ніж передбачено графіком. ОСОБА_4, її матір, дала запрошення їй з дочкою на поїздку до Іспанії, місто Пальма де Майорка, де вона постійно проживає та має місце праці. ОСОБА_4 не має можливості приїжджати в Україну через постійну роботу, приїзд до неї дочки і онуки є єдиною можливістю побачити рідних та провести з ними час. Подорож до Іспанії також буде можливістю для дитини відпочити та оздоровитися на березі Середземного моря. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати згоду для виїзду дитини за кордон з метою відвідати бабусю, однак на усні прохання він не реагував. Приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Бораковською О.Я. надіслано ОСОБА_2 заяву ОСОБА_1 від імені малолітньої дочки ОСОБА_3 з проханням з'явитися 21.05.2018 до приватного нотаріуса Бораковської О.Я. для засвідчення справжності підпису на заяві компетентним органам про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Польщі та інших країн Шенгенської зони терміном з 19.08.2018 по 06.10.2018 малолітньої дочки ОСОБА_3 Заява була передана рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримана адресатом 17.05.2018, про що приватним нотаріусом Бораковською О.Я. видано свідоцтво від 01.06.2018. У зазначений час відповідач до нотаріуса з'явився, однак категорично відмовився надавати заяву-згоду на виїзд доньки за кордон, в тому числі в Іспанію. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, порушує право дитини на гармонійний розвиток її особистості, обмежує право бабусі та онуки на повноцінні зустрічі та спілкування, перешкоджає можливості відпочинку дитини біля моря та вказує загалом на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивачки ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені позивачкою ОСОБА_1 у позовній заяві обставини.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просить у їх задоволенні відмовити, покликаючись на те, що дорога до Іспанії є далекою і дитині такого віку, на його думку, буде важко її перенести. Крім цього, така подорож змінить звичний для його малолітньої доньки розпорядок дня.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Стрийської районної державної адміністрації Котик О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на те, що подорож дитини за кордон буде сприяти її всебічному гармонійному розвитку та оздоровленню на березі моря, чого батько, очевидно, сам забезпечити не може.

Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 22.03.2016 /а.с. 8/.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.04.2017 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03.02.2017 і до її повноліття /а.с. 12-13/.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.05.2017 шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на дошлюбне - ОСОБА_1 /а.с. 9-10/.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4, мати позивачки, зверталася з листом до Візового центру у Львові, Посольства Королівства Іспанія в Україні про відкриття мультивізи типу С її дочці ОСОБА_1 та її внучці ОСОБА_3 для поїздки в Іспанію (адреса: АДРЕСА_1) на період з 25.07.2019 по 25.09.2019. Протягом їхнього візиту зобов'язалася забезпечити їх житлом та оплачувати всі їхні витрати (харчування, транспорт і все інше, чого вони потребуватимуть) /а.с. 39/.

Як вбачається із свідоцтва від 01.06.2018, приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Бораковською О.Я. 14.05.2018 посвідчено, що нею передано ОСОБА_2 заяву ОСОБА_1, яка діє від імені малолітньої дочки ОСОБА_3, щодо прохання з'явитися 21.05.2018 до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Бораковської О.Я. для засвідчення справжності його підпису на заяві компетентним органам про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Польщі та інших країн Шенгенської зони малолітньої дочки ОСОБА_3 Заява була передана рекомендованим листом з повідомленням та отримана адресатом 17.05.2018 /а.с. 15/.

У зазначений час відповідач до нотаріуса з'явився, однак категорично відмовився надавати заяву-згоду на виїзд доньки за кордон, в тому числі в Іспанію, чого він не заперечив у судовому засіданні.

Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У пункті 2 статті 10 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Відповідно до ст. 9 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтями 3, 18 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Пунктом 4 вищевказаних правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Стаття 11 Конвенції про права дитини покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Таким чином, судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з позивачкою, яка має бажання та можливість виїзду за кордон до Королівства Іспанії, де може забезпечити відпочинок, оздоровлення дочки ОСОБА_3, а також така поїздка надасть їй можливість поспілкуватися з матір'ю, а дитині - з бабусею.

Позивачка ОСОБА_1 зверталася до відповідача ОСОБА_2 з нотаріально посвідченою заявою про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон до Польщі та інших країн Шенгенської зони малолітньої дочки ОСОБА_3 /а.с. 15/. Однак відповідач категорично відмовився надавати згоду на виїзд доньки за кордон, в тому числі в Іспанію, чого він сам не заперечив у судовому засіданні.

Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що дитині буде важко перенести дорогу до Іспанії, оскільки така є далекою і змінить звичний для неї розпорядок дня, оскільки такі твердження є лише припущенням зі сторони відповідача, яким не надано суду будь-яких доказів, які свідчили б про те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон перешкодить нормальному розвитку дитини або якимось чином негативно вплине на неї.

Відтак суд приходить до висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно обмежує права та можливості позивачки як матері дитини на її виховання, а також порушує права та інтереси малолітньої дитини. Бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, обставини, які обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон, відсутні.

Батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною та матеріального забезпечення, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачкою конкретно зазначено країну прямування - Королівство Іспанія, де проживає і працює матір позивачки ОСОБА_4, яка зобов'язалася забезпечити їх проживання та спроможна сплачувати всі їхні витрати, та вказано відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, а саме: терміном з 25.07.2019 по 25.09.2019, відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд з України малолітньої дочки, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Королівства Іспанія та інших країн Шенгенської зони малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, терміном з 25.07.2019 по 25.09.2019, оскільки виїзд дитини за кордон відповідає інтересам дитини, так як буде сприяти її фізичному, розумовому, духовному, моральному і соціальному розвитку.

Понесені позивачкою документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Королівства Іспанія та інших країн Шенгенської зони малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, терміном з 25.07.2019 по 25.09.2019.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, 704,80 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений судом 17.12.2018.

Суддя Л.В.Гула