Справа № 509/5291/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1, за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту спільного проживання спадкодавця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

15 листопада 2018 року, ОСОБА_1, звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просив суд, встановити юридичний факт постійного проживання своєї матері ОСОБА_3, померлої 06.09.2017 р. та свого батька спадкодавця ОСОБА_2, померлого 25.01.2017 р., на час відкриття спадщини, тобто до дня смерті останнього 25.01.2017 р., що потрібно йому для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3А, померлої 06.09.2017 р. і в чому йому було письмово відмовлено нотаріусом з підстав того, що на день смерті останньої, залишилось спадкове майно у виді незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 47% за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Восточна, 29, який був зареєстрований на імя її чоловіка ОСОБА_2, померлого 25.01.2017 р., після смерті якого вона прийняла але не оформила свої спадкові права в нотаріальному порядку, у звязку з чим, необхідно підтвердити факт проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_2, померлим 25.01.2017 р. в порядку ст. 1268 ЦК України.

В судове засідання заявник не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином зворотним поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав свою заяву, на задоволенні якої наполягав та проханням до суду слухати справу за його відсутністю (а.с. 21,24).

Заінтересована особаОбертун В.В. в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - зворотним поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю визнав заяву, обставини якої відповідають дійсності і проти задоволення якої не заперечував та проханням до суду слухати справу за його відсутністю (а.с. 22,23).

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заяву слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України - окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про: встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Стаття 315 ЦПК України передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтями 318,319 ЦПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сімєю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини.

При встановленні судами факту проживання зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення ст. 3 СК України, відповідно до якої сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки, а також те, що сімя створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - заявники й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно - подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідженні обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії, передбачені ст.ст. 99,103 ЦПК України (в редакції Закону від 2005 р.).

Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Стаття 1270 ЦК України передбачає - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

В той же час, відповідно до приписів ст. 1272 ЦК України - якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Судом зясовано, що заявник та заінтересована особа є братами, а їхніми батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвами про народження та свідоцтвом про одруження батьків (а.с. 5-10,13).

25.01.2017 року помер батько сторін ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 480579, виданого та зареєстрованого Одеським міським відділом державної РАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській від 26.01.2017 року, актовий запис № 1136 і після його смерті відкрилася спадщина на незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 47% , за адресою: Одеська область Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Восточна, буд. № 29, який належав йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Біляївською державною нотаріальною конторою, від 23.09.1968 року (реєстр. № 1820) (а.с. 12,14).

06.09.2017 року померла матір сторін ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 498834, виданого та зареєстрованого Балтським районним відділом державної РАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській від 06.09.2017 року, актовий запис № 494 (а.с. 11).

24.09.2018 року, заявник звернувся до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, але після вивчення, наданих документів, нотаріус розяснила заявнику про неможливість видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 47%, за адресою: Одеська область Овідіопольський район ,смт. Великодолинське. вул. Восточна , буд. № 29, по причині того, що ОСОБА_3, за життя не оформила, в нотаріальному порядку, свої спадкові права на вищевказане майно, в звязку з чим, для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно померлого спадкодавця, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, заявнику необхідно в судовому порядку встановити факт постійного проживання матері (спадкоємця) з батьком (спадкодавцем), на час відкриття спадщини та надати то нотаріальної контори відповідне рішення суду (а.с. 18).

Юридичний факт того, що ОСОБА_3, постійно проживала разом із спадкодавцем, своїм чоловіком, ОСОБА_2 на час відкриття спадщини (смерті останнього), підтверджується письмовими доказами, а саме: довідками виданими Балтською міською радою Одеської області від 02.02.2017 року за № 150 та 151 , та актом обстеження житлово-побутових умов складеного 02.11.2018 року, актом обстеження житлово-побутових умов складеного 02.11.2018 року, в яких зазначено, що ОСОБА_3 проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2, за адресою: Одеська область Баптський район, с. Андріяшівка, вул. В. Стуса, буд. № 22, з 23.07.1999 року по день його смерті, 25.01.2017 року (а.с. 15-17).

У звязку з чим, суд вважає, що заявником в порядку ст. 76-83,89 ЦПК України було доведено юридичний факт проживання своєї матері ОСОБА_3, померлої 06.09.2017 р. та свого батька спадкодавця ОСОБА_2, померлого 25.01.2017 р., на час відкриття спадщини, тобто на день смерті останнього 25.01.2017 р., який суд вважає встановленим і доведеними документально, а тому суд вважає заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,315,318,319 ЦПК України ЦПК України, ст.ст. 1217,1218,1222,1266,1270,1272 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Заяву ОСОБА_1, за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту спільного проживання спадкодавця із спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити ;

2. Встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_3, яка померла 06.09.2017 року зі спадкодавцем ОСОБА_5, який помер 25.01.2017 р. на час відкриття спадщини, тобто на день смерті останнього, 25.01.2017 року за адресою : Одеська область, Балтський район, с. Андріяшівка, вул. В. Стуса, 22.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний 13.12.2018 р.

Суддя Гандзій Д.М.