Номер провадження: 22-ц/785/93/18
Номер справи місцевого суду: 520/7751/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

При секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 рокупозовні вимоги ОСОБА_4, - задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Нестеренко О.Л., реєстровий номер № 799, - недійсним з дня його укладання.

В іншій частині вимог - відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2, про визнання договорів недійсними - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до судуапеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_5

У запереченнях на апеляційну скаргу, посилаючись на її безпідставність, незаконність та необґрунтованість, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 просить суд, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року - залишити без змін.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що 23.12.2010 року ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_6 (набувач) уклали та нотаріально посвідчили договір довічного утримання (догляду) (а.с. 23-24), відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає у власність, а набувач отримує квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_6 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 7 даного договору ОСОБА_6 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_2, при цьому сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 550 гривень на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно.

Крім того, набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (набувачем чи відчужувачем). До оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (гарячу та холодну воду) та електроенергія в обсязі до 150 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов) та за послуги соціального пакету кабельного телебачення. Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувачу для їх оплати останнім. У випадку отримання відповідних коштів відчужувач несе відповідальність за сплату вказаних вище комунальних послуг у розмірі отриманих ним коштів.

У випадку виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду, відчужувач самостійно, за своїм розсудом, вирішує усі питання в межах грошового утримання, передбаченого цим договором, згідно обумовлених сум.

Згідно п. 9 договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 35 000 гривень, які відчужувач отримає повністю від набувача до підписанні цього договору.

У п. 10 договору відчужувач ОСОБА_2 засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

20.01.2011 року ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали та нотаріально посвідчили договір про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого домовились провести заміну набувача з ОСОБА_6 на ОСОБА_4, а також внести зміни та доповнення до договору довічного утримання (догляду), посвідченого Лангольф Ю.Д., державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 23.12.2010 року за реєстром № 5-1949 (а.с. 27-28).

Судом також встановлено, що між сторонами у судовому порядку вирішувався спір щодо дійсності договору довічного утримання та договору про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду).

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2015 року у справі № 520/724/15-ц /суддя Петренко В.С./ відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. про визнання договору довічного утримання, договору про зміну набувача в договорі довічного утримання недійсними, визнання права власності на квартиру /а.с. 12-18/.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04.11.2015 року скасовано рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2015 року та постановлено нове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. про визнання договору довічного утримання, договору про зміну набувача в договорі довічного утримання недійсними, визнання права власності на квартиру. Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 23.12.2010 року між ОСОБА_2В (відчужувачем) та ОСОБА_6 (набувачем); визнано недійсним договір про зміну набувача у договорі довічного утримання (догляду) від 23.12.2010 року, укладений 20.01.2011 року між ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, нотаріально посвідченого Лангольф Ю.Д., державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 23 грудня 2010 року за реєстром № 5-1949; визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 66-73/.

В подальшому, а саме 08.06.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року скасовано, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року залишено в силі /а.с. 55-58/.

Окрім того, у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/9473/16-ц /суддя Бескровний Я.В./ Київського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та стягнення сум.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.05.2017 року, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та стягнення сум.

Так, рішенням встановлено, що після ухвалення 04.11.2015р. апеляційним судом Одеської області рішення про скасування вищевказаного рішення суду першої інстанції від 26.06.2015р. про визнання недійним спірного договору та визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1, останній, 30.12.2015р. подарував квартиру ОСОБА_5, а після скасування цього рішення апеляційного суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ і залишення в силі вказаного рішення суду першої інстанції, квартира залишається до цього часу перебувати у власності ОСОБА_5

Саме вказаний договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Нестеренко О.Л., реєстровий номер № 799, позивач ОСОБА_4 просила визнати недійсним з дня його укладання, оскільки рішення Апеляційного суду Одеської області від 04.11.2015 року скасовано, а тому відсутні підстави вважати власником квартири саме ОСОБА_5

20.04.2017 року відповідач ОСОБА_5, пред'явила зустрічний позов, в якому посилалася на те, що договір довічного утримання та договір про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду) укладені з порушенням положень ст. ст. 744, 750 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, районний суд виходив з обґрунтованості частини позовних вимог ОСОБА_4 та необґрунтованості зустрічних позовних вимог ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2015 року у справі № 520/724/15-ц /суддя Петренко В.С./, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання та договору про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду), то вказані договори є чинними на даний час.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За вказаних обставин, районний суд правильно виходив з того, що власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання та договору про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду) є саме ОСОБА_4, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки є доведеними на підставі ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушені вимоги ст.ст. 744 та 750 ЦК України, оскільки в договорі довічного утримання нібито не було визначено яка саме частина двокімнатної квартири передається відчужувачу для проживання, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із ст. 745 ЦПК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому відповідно до п.1 ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання може бути визначений виключний перелік видів матеріального забезпечення та догляду, якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Саме такий перелік був погоджений сторонами та передбачений п.п.7,8,9 вищезазначеного договору довічного утримання (догляду), який був посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. 23.12.2010 року, р№5-1949 та договору про заміну набувача від 20.01.2011 року, Р№5-41 (далі - договір довічного утримання).

Тобто, як вбачається з вказаного договору, обов'язкове право проживання у спірній квартири не входило до переліку видів матеріального забезпечення та догляду, якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Статтею 750 ЦК України передбачено, що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Разом з тим, п.11 Договору довічного утримання (догляду), не передбачено будь-якого обов'язку набувача, в т.ч. забезпечення відчужувача житлом. В цьому пункті вказана домовленість сторін, а саме гарантія з боку набувача, що відчужував залишає за собою довічне право на проживання у вказаній квартирі, а з боку відчужувача погоджений його обов'язок не вселяти у квартиру інших осіб.

Таким чином, ОСОБА_4 в рамках норм ст. 750 ЦК України було правомірно зазначено право проживання апелянта у всій квартирі, з чого вбачається відсутність будь-яких порушень положень ст.ст. 744, 750 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_4 фактично не володіла квартирою, оскільки проживає в іншому місці, є незаконним, оскільки діюче законодавство України не ставить в обов'язкову та безпосередню залежність набуття права власності на нерухоме майно та обов'язкове, безперервне проживання власника у цьому нерухомому майні з його реєстрацію свого місця проживання за цією адресою. Фізична особа може мати у власності більше ніж один об'єкт нерухомого майна, в той час як реєстрація місця проживання здійснюється виключно за однією адресою.

Зокрема, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання договору дарування недійсним, оскільки законним власником квартири АДРЕСА_1 є саме ОСОБА_4, то вказаний договір дарування квартири АДРЕСА_1, який укладений 30.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є недійсним з дня його укладання.

За таких обставин, ураховуючи, що сторонами не оспорювалося, що спірна квартира залишається до цього часу перебувати у володінні ОСОБА_5, районний суд правильно дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_4 про витребування квартири на її користь.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 не пропущено строк позовної давності є безпідставними з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 достеменно було відомо про існування договору довічного утримання від 23.12.2010 року та договору про зміну набувача від 20.01.2011 року, оскільки в провадженні суду перебувала інша справа № 520/1238/16-ц /суддя Калініченко Л.В./ за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійним, провадження по якій було відкрито ще 03.03.2016 року.

Однак, суд першої інстанції, встановивши вказані обставини та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, вірно виходив саме з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, а не через пропуск строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом були порушені норми процесуального права, зокрема приписи ст. 10 ЦПК України щодо засад змагальності та рівності сторін перед судом, оскільки більша частина клопотань про забезпечення доказів подана ОСОБА_2 була фактично відхилена судом, а клопотання ОСОБА_4 були задоволені повністю, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції розглянув справу у відповідності до вимог закону та не допустив однобічності та неповноти судового розгляду у даній справі.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість позивачем не надано.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів ,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31.08.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко