Справа № 393/104/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року смт.Новгородка

Новгородківський районний суд Кіровоградської області

в складі:

головуючого судді Рачкелюка Ю.В.,

за участю секретаря Шупрудько К.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду смт. Новгородка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач по первісному позову звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою та просить суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 180909,09 грн., які складаються: сума боргу 50 000 грн., інфляційні втрати 116015 грн., 3% річних 14894,09 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.03.2008р. ОСОБА_2 взяла у борг в ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50 000 грн., про що було складено розписку, яку вона особисто написала та підписала. З метою повернення отриманих коштів 29.11.2017р. позивач по первісному позову направив ОСОБА_2 вимогу про погашення боргу, інфляційних втрат та ін. Дану вимогу остання отримала 02.12.2017р. В зазначений строк ОСОБА_2 борг не повернула, а отже прострочила виконання зобов'язання. Добровільно повертати кошти ОСОБА_2 відмовляється.

Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить суд визнати частково недійсним договір позики грошових коштів у сумі 50 000 грн., який укладений 25.03.2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, обумовлений розпискою від 25.03.2008р., в частині одержання ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 40 000 грн., застосувати при цьому наслідки недійсності правочину. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 отримала позику лише 10 000 грн. на придбання житла, а саме - будинку АДРЕСА_2. ОСОБА_2 в той час була під впливом тяжкої обставини, так як власниця будинку ОСОБА_3 вимагала повністю сплатити кошти за купівлю даного будинку в сумі 12 500 грн. або виселятися. Такі кошти ОСОБА_2 ніхто не позичав, а тому вона звернулася до ОСОБА_1, який займався та займається обробітком землі із проханням надати позику в сумі 10 000 грн. На вимогу останнього, як гарантію, що земля буде у нього в постійному користуванні назавжди, ОСОБА_2, перебуваючи під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, отримавши 25.03.2008р. позику у ОСОБА_1 в сумі 10 000 грн., написала розписку про отримання позики нібито в сумі 50 000 грн. При цьому, ОСОБА_2 зазначила, що в разі неповернення позики передає йому належний їй пай НОМЕР_3 у користування. Також, вона віддала ОСОБА_1 належний їй оригінал державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (пай) серії НОМЕР_3. Крім того, в цей день, ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 безстрокову довіреність на право володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, площею 7,28 га. Отримані кошти в сумі 10 000 грн. вона разом з чоловіком ОСОБА_4 передали 31.03.2008р. власнику будинку ОСОБА_3, у якості повного розрахунку за проданий їм будинок. У подальшому, 22.02.2017р. ОСОБА_2 вирішивши, що борг перед ОСОБА_1 погашений, припинила дію зазначеної довіреності від 25.03.2008р. Потім, 29.11.2017р. ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 вимогу про погашення боргу, у якій зазначив, що остання у 2008 р. отримала в борг 50 000 грн., які зобов'язалась повернути, але на неодноразові звернення борг так, і не погашено.

В судовому засіданні представник позивача по первісному позову позов підтримала, наполягала на його задоволенні, суду надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві (а.с.2-3). Заперечувала щодо зустрічного позову та просила суд відмовити в його задоволенні на підставах, які викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с.58-59) та заяві про застосування строків позовної давності (а.с.60-61).

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнали, заперечували щодо його задоволення суду надали пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов (а.с.28-33). Зустрічний позов підтримали та просили суд його задовольнити, суду надали пояснення аналогічні тим, що викладені в зустрічній позовній заяві (а.с.35-41).

Свідок ОСОБА_5 суду надала покази, що ОСОБА_2 - її мати. Батьки свідка придбали в смт.Новгородка житловий будинок та домовилися з господарем про те, що кошти будуть виплачувати частинами. При цьому, частину грошей вони сплатили відразу. Згодом господар будинку помер. Через деякий час до них додому прийшла сестра померлого і почала вимагати, щоб вони сплатили всі кошти. Для погашення боргу не вистачало 10 000 грн. Потім мати свідка домовилася із ОСОБА_1 про позику в сумі 10 000 грн., а розписку написала на 50 000 грн. Вказала, що батьки придбали будинок у 2007р., а гроші на його сплату взяли навесні 2008 р. Кошти брали у ОСОБА_1, так як не було іншого виходу, кредит банк не надавав. Дані кошти брали у ОСОБА_1 на тих умовах, що йому передають пай, а він надає позику в сумі 10 000 грн. Потім, за ініціативою свідка, мати відізвала довіреність, яка була надана ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, так як на їхню думку, вони вже розрахувалися за отриману позику. В кого в оренді була земля матері вони не знали.

Свідок ОСОБА_4 суду надав покази, що ОСОБА_2 - його дружина. Свідок разом із сім'єю проживав у АДРЕСА_3. Так як, в селі немає роботи, то вони вирішили переїхати у смт. Новгородка, де і придбали житловий будинок. При цьому, домовилися з господарем, що будуть виплачувати частинами кошти за будинок. За будинок відразу сплатили 12 500 грн. Згодом господар будинку помер, а його сестра почала вимагати сплатити ще 12500 грн. Тому, свідок та його дружина звернулися до ОСОБА_1, щоб той позичив їм кошти в сумі 10 000 грн. Йдучи по кошти до ОСОБА_1 вони взяли державні акти на належні їм земельні ділянки. Останній позичив їм 10 000 грн., а розписку ОСОБА_2 написала на 50 000 грн. Дружина свідка надала довіреність ОСОБА_1 на користування її земельною ділянкою, як власнику з усіма правами. Дані кошти отримували в тяжких обставинах. Згодом дружина свідка відізвала надану нею ОСОБА_1 довіреність на користування її земельною ділянкою. Документи на будинок, що був проданий свідком в с.Інгуло-Кам'янка, переоформлені не були.

Свідок ОСОБА_6 суду надала покази, що ОСОБА_2 - її мати. В 2007р. її батьки продали житловий будинок в с.Інгуло-Кам'янка і переїхали в грудні цього ж року в смт.Новгородка, де за 25 000 грн. придбали житловий будинок у гр. ОСОБА_7. Кошти в сумі 12 500 грн. за будинок віддали відразу ОСОБА_7, а решту домовилися віддавати частинами. Згодом ОСОБА_7 помер, а його сестра почала вимагати сплатити кошти та погрожувала виселенням. Потім її мати звернулася до ОСОБА_1, про що свідок знає зі слів матері, і позичили в нього 10 000 грн. Більш нічого свідку не відомо. Дані гроші мати свідка взяла за пай, а саме - ОСОБА_1 користується землею, а взамін надає кошти.

Свідок ОСОБА_8 суду надала покази, що ОСОБА_2 придбала будинок у її сусідів, що в смт.Новгородка. Свідку відомо, що вони домовлялися виплачувати кошти частинами. Потім їм сказали, щоб гроші за будинок сплатили відразу. Дані кошти ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 Зі слів ОСОБА_2, свідок знає, що вона отримала позику в сумі 10 000 грн., а розписку написала на 50 000 грн. При цьому, ОСОБА_2 говорила, що у них була безвихідна ситуація, так як кредиту їм не давали. На яких умовах ОСОБА_2 взяла позику свідок не знає.

Свідок ОСОБА_9 суду надав покази, що сім'я ОСОБА_2 у 2007р. продала в с.Інгуло-Кам'янка житловий будинок його батькам. За будинок розраховувалися частково. На даний час боргу не має.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, з'ясував наступне.

По первісному позову.

ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5 належить земельна ділянка площею 7,28 га, що розташована на території Інгуло-Кам'янської сільської ради (а.с.43).

Згідно оригіналу розписки від 25.03.2008р. ОСОБА_2 позичила 50 тис. грн., у випадку їх неповернення передає свій пай НОМЕР_4 користування ОСОБА_1 (а.с.100).

Відповідно до копії довіреності від 25.03.2008р. ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, площею 7,28 га, яка належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5. Зареєстровано в реєстрі за №531 (а.с.44).

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Із змісту копії витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 22.02.2017р. слідує, що дія довіреності від 25.03.2008р. (номер в реєстрі нотаріальних дій 531) припинена 22.02.2017р. на підставі заяви про скасування довіреності (а.с.46).

Листом від 22.02.2017р. ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про відкликання довіреності №531 та просить його повернути належний їй оригінал акту на землю, а також надати копію договору оренди землі (а.с.47).

У вимозі про погашення боргу від 29.11.2017р. ОСОБА_1 повідомляє ОСОБА_2, що він неодноразово звертався до останньої з приводу повернення коштів, але борг так і не погашено. З посиланням на ч.2 ст.625 ЦК України зазначає, що наявна заборгованість в сумі 298 044,85 грн. У разі невиконання зобов'язання він буде змушений звернутися до суду (а.с.49).

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В додатках до позовної заяви наявні розрахунки, з яких слідує, що сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 25.03.2008р. по 27.02.2018р. складає 14 894,09 грн., інфляційні збитки становлять 116 015,00 грн. (а.с.5-10).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 умови договору позики від 25.03.2008р. не виконала, борг не повернула, а тому в неї наявна заборгованість в сумі 180909,09 грн. За таких підстав первісний позов, є обґрунтований, підтверджений належними та допустимими доказами та підлягає задоволенню.

По зустрічному позову.

07.03.2007р. ОСОБА_4 (чоловік ОСОБА_2.) придбав житловий будинок по АДРЕСА_7 в смт.Новгородка, Кіровоградської області, про що було складено розписку (а.с.80).

В тексті зустрічного позову вказано, що ОСОБА_2 кошти ніхто не позичав, а тому під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах вона отримала у ОСОБА_1 позику в сумі 10 000 грн., для розрахування за придбаний будинок, а розписку від 25.03.2008р. написала на 50 000 грн. Отримавши 10 000 грн. вона разом із чоловіком ОСОБА_4 передали їх власнику будинку ОСОБА_3, у якості повного розрахунку за проданий їм у спільну сумісну власність подружжя будинок АДРЕСА_4.

В матеріалах справи наявна копія заяви від 31.03.2008р., яка посвідчена приватним нотаріусом, згідно якої ОСОБА_3 стверджує, що одержала 31.03.2008р. від ОСОБА_4 гроші в сумі 12 500 грн. в якості повного розрахунку за проданий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 який належить їй на праві особистої власності (а.с.45).

Однак, з копії рішення Новгородківського районного суду від 14.05.2009р., яким визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_5, укладений 07.03.2007р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_10, а також визнано за ОСОБА_4 право власності на вказаний будинок, слідує, що ОСОБА_4 07.03.2007р. домовився з ОСОБА_7 про купівлю будинку по АДРЕСА_7 в смт.Новгородка. На підтвердження правочину останній надав ОСОБА_4 розписку і обіцяв нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу. 12.04.2007р. ОСОБА_7 помер, а спадкоємець ОСОБА_3 відмовляється провести нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу будинку мотивуючи це відсутністю коштів. В даному рішенні також вказано, що позивач повністю виконав умови договору та передав усі кошти в сумі 12 500 грн. за вартість житлового будинку (а.с.79,80). Вказане рішення набрало законної сили 26.05.2009р.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представником відповідача та відповідачем за первісним позовом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний правочин від 25.03.2008р. було вчинено під впливом тяжкої обставини для ОСОБА_2 Також не підтверджується доказами і посилання ОСОБА_2 на те, що їй ніхто не хотів позичати кошти, тому вона звернулася з даним питанням до ОСОБА_1 (докази звернення та відповідна відмова банківської установи у наданні позики в матеріалах справи відсутні).

При цьому, ОСОБА_4 (чоловік ОСОБА_2.), як станом на 2008 р., так і в даний час є власником нерухомого майна в с.Інгуло-Кам'янка по вул.Миру 14, Новгородківського району, Кіровоградської області, що згідно договору купівлі-продажу від 16.02.1993р. (а.с.74), незважаючи на те, що по умовній домовленості в його будинку проживали інші люди (а.с.87).

Суд критично відноситься до показів свідків, які допитані в судовому засіданні, а саме - ОСОБА_4.(чоловік ОСОБА_2.), ОСОБА_6 (дочка ОСОБА_2.), ОСОБА_5 (дочка ОСОБА_2.), так як вони перебувають в родинних відносинах з ОСОБА_2 та зацікавлені в розгляді даної справи. Тому, покази даних свідків суд ставить під сумнів. Свідок ОСОБА_8 вказала, що про позику вона знає зі слів ОСОБА_2

Крім того, в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК (435-15) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК)

Також суд звертає увагу на те, що в зустрічній позовній заяві представник ОСОБА_2 просить частково визнати недійсним договір позики, що, на думку суду, суперечить нормам ЦК України, так як, суд вважає, що недійсним можливо визнати весь правочин, а не частину з якою не погоджується фізична особа. При цьому, у ОСОБА_2, як на момент укладення правочину, так і на протязі десяти років сумнівів у його недійсності не виникало, а дане питання виникло тільки тоді як вона вирішила, що вже розрахувалася за договором позики. Крім того, в наданих суду усних поясненнях ОСОБА_2 вказала, що вона фактично повертала 50 000 грн. по договору позики.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов не доведений та не підтверджений належними і допустимими доказами, а тому з цих підстав задоволенню не підлягає.

Крім того, суд вважає, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності, так як остання отримала кошти 25.03.2008р., а зустрічний позов її представник подав 12.04.2018р. Тому, відповідно до ст.257 ЦК України, ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Судові витрати по первісному позову становлять 12809,10 грн., які складаються з судового збору в сумі 1809,10 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 11 000 грн., які відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, так як суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню.

Судові витрати по зустрічному позову необхідно покласти на позивача за даним позовом, так як суд вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 257, 267, 526, 530, 610, 612, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 АДРЕСА_8, Кіровоградської області, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2 грошові кошти в загальній сумі 180909,09 грн., які складаються з 50 000 грн. сума боргу, 116015 грн. інфляційні втрати, 14894,09 грн. 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 АДРЕСА_8, Кіровоградської області, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2 судові витрати в сумі 12 809,10 грн., які складаються з судового збору в сумі 1809,10 грн. та витрат про надання правової допомоги у розмірі 11 000 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення його вступної та резолютивної частин. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення вручити сторонам.

Суддя Ю. РАЧКЕЛЮК