Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 361/5338/15-ц

провадження № 61-10027св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - управління комунальної власності Броварської міської ради Київської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Броварська центральна районна лікарня,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Київської області в складі суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Воробйової Н. С., від 23 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до управління комунальної власності Броварської міської ради Київської області (далі - управління комунальної власності) про визнання права на безоплатну приватизацію жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у спірну кімнату АДРЕСА_1, вона вселилася у травні 1995 року, з того часу зареєстрована та фактично постійно проживає в ній більше п'яти років, власного житла не має, тому відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вона має право на безоплатну приватизацію даного жилого приміщення.

Маючи на меті приватизувати займану нею кімнату у гуртожитку, вона підготувала усі необхідні документи і звернулася з відповідною заявою до Броварської міської ради Київської області.

14 серпня 2014 року Броварською міською радою Київської області було прийнято рішення № 1253-46-06, яким у приватизації зазначеної кімнати у гуртожитку їй відмовлено.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2015 року, яке набрало законної сили, вказане рішення міської ради визнано не чинним та скасовано.

Після цього вона знову звернулася до юридичного відділу Броварської міської ради із питанням про повторний розгляд її заяви щодо приватизації кімнати у гуртожитку, на що їй надали усну відповідь, що рішення міської ради з приводу даного питання буде аналогічним зазначеному вище, тому вона змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись з урахуванням уточнень на зазначене, позивач просила суд визнати за нею право на безоплатну приватизацію жилого приміщення - кімнати № 81 житловою площею 12,13 кв.м у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на безоплатну приватизацію жилого приміщення - кімнати № 81 житловою площею 12,13 кв.м у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 власного житла немає, більше п'яти років правомірно зареєстрована та фактично проживає у кімнаті № 81 площею 12,13 кв.мгуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває у власності територіальної громади міста Бровари, у зв'язку із чим на підставі Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» за нею необхідно визнати право на приватизацію вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу Броварської центральної районної лікарні задоволено.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до управління комунальної власності Броварської міської ради Київської області про визнання права на безоплатну приватизацію жилого приміщення відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановлене законом право громадянина на приватизацію житла презюмується і підлягає захисту у разі його порушення. Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою, що порушенням відповідного права позивача є відмова компетентного органу у задоволенні цього права і ця відмова може бути оскаржена у судовому порядку. Апеляційним судом зазначено, що відсутність станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом відмови компетентного органу у визнанні права позивача на приватизацію спірного майна свідчить про відсутність спору між учасниками даної справи. Крім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що спірний гуртожиток перебуває на балансі Броварської центральної районної лікарні , яка не залучена до участі в розгляді даної справи судом першої інстанції, рішення якого впливає на права та обов'язки Броварської центральної районної лікарні, що є підставою для скасування рішення районного суду та ухвалення у справі нового рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення районного суду, оскільки не визначив, які саме права Броварської центральної районної лікарні порушено відповідним рішенням. Апеляційний суд не перевірив дотримання строків на апеляційне оскарження особою, яка подала апеляційну скаргу. Порушення відповідачем права позивача на приватизацію спірного майна підтверджується рішенням Броварською міською радою Київської області від 14 серпня 2014 року, яким у приватизації зазначеної кімнати у гуртожитку позивачу відмовлено. відповідач є компетентним органом місцевого самоврядування, на якого покладено повноваження вирішувати питання щодо приватизації спірного майна, тому, на думку скаржника, рішення суду першої інстанції не вплинуло та не призвело до порушення прав осіб, які не залучені до розгляду даної справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до управління комунальної власності Броварської міської ради Київської області про визнання права на безоплатну приватизацію житла, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року призначено до судового розгляду.

21 лютого 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що при зверненні до суду із даним позовом ОСОБА_1 просила визнати за нею право на безоплатну приватизацію жилого приміщення - кімнати № 81 житловою площею 12,13 кв.м у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України в редакції на момент звернення позивача до суду із даним позовом кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України в указаній редакції).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України в указаній редакції суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Частиною першою статті 33 ЦПК України в указаній редакції визначено, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша-друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках, які є об'єктами права державної та комунальної власності, і фактично проживають у них.

Відповідно до статті 4 вказаного Закону приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 5 вказаного Закону передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Таким чином, за загальним правилом рішення про приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які передані у власність територіальних громадприймає відповідний орган місцевого самоврядування, яким згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування» є відповідна місцева рада, яка є власником приміщення гуртожитку і повинна бути відповідачем у справі.

Разом з тим, досліджені судами попередніх інстанцій матеріали справи містять постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2015 року, на яку посилалась позивач при зверненні до суду.

Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, установлено, що гідно із пункту 1 рішення Броварської міської ради «Про передачу нерухомого майна територіальна громади міста Бровари» від 24 березня 2009 року № 1059-58-05, вирішено передати у спільну сумісну власність територіальній громаді сіл і селищ Броварського району в особі Броварської районної ради нерухоме майно та оформити право спільної сумісної власності з територіальною громадою міста Бровари в особі Броварської міської ради, зокрема, на гуртожиток Броварської центральної районної лікарні по АДРЕСА_1.

Установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно за територіальною громадою м. Бровари в особі Броварської міської ради та територіальної громади сіл і селищ Броварського району в особі Броварської районної ради зареєстровано право власності на гуртожиток АДРЕСА_1 форма власності: комунальна спільна сумісна.

Крім того, указаним рішенням також зазначено, що рішенням Броварської міської ради від 01 листопада 2012 року адміністрації Броварської центральної районної лікарні надані повноваження по здійсненню оперативного управління гуртожитком, володіння, користування та розпорядження ним у межах, визначених статутом Броварської центральної районної лікарні.

Відповідно до пункту 4.4 Статуту Броварської центральної районної лікарні майно лікарні, закріплене за нею на праві оперативного управління, що знаходиться на території м. Бровари Київської області, є спільною сумісною власністю територіальної громади міста Бровари Київської області та територіальних громад сіл та селищ Броварського району до якого, зокрема, віднесено гуртожиток Броварської центральної районної лікарні по АДРЕСА_2. Здійснюючи право оперативного управління, Броварська центральна районна лікарня володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству, Статуту та рішенням Засновників.

Відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України в попередній редакції обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що у порушення вимог процесуального закону судом першої інстанції помилково не залучено до розгляду даної справи осіб, на права і обов'язки яких впливає рішення суду першої інстанції (Броварської центральної районної лікарні, а також Броварської районної ради Київської області), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність скасування рішення районного суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права на безоплатну приватизацію жилого приміщення у спірному гуртожитку.

Доводи касаційної скарги щодо не врахування судом апеляційної інстанції усіх необхідних обставин справи і відсутності порушення прав та інтересів інших осіб, крім відповідача, спростовуються матеріалами справи та відповідними висновками суду апеляційної інстанції, якими враховано докази, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, а також вимоги чинного на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій процесуального законодавства.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення апеляційного суду.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В.М. Сімоненко

С.П. Штелик