Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 296/2603/16-ц

провадження № 61-27401св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О.В.,

суддів: Кузнєцова В.О., Карпенко С.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 травня 2017 року у складі судді Галасюка Р.А. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Трояновської Г.С., Миніч Т.І., Павицької Т.М.

ВСТАНОВИВ:

18 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ Приватбанк») звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 27 вересня 2007 року на підставі кредитного договору №ZRZ0GA00004109 (далі - кредитний договір) ПАТ КБ Приватбанк» надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 29 750,00 доларів США терміном до 26 вересня 2027 року. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконувала, тому станом на 01 березня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 110 741,68 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) (27,09) становило 2 999 992,11 грн, а саме: 25 240,07 доларів США - заборгованість за кредитом, 27 308,61 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 4 246,00 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом, 59 296,15 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 03 травня 2017 року у позові відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що кредит у розмірі 29 750,00 доларів США відповідачу надано 27 вересня 2011 року, з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось у березні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала обґрунтована тим, що за умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту та процентів за його користування щомісячними рівними платежами. Початок перебігу позовної давності для стягнення таких платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Останній платіж на погашення кредитної заборгованості та процентів ОСОБА_2 здійснила 30 жовтня 2008 року. Банк, на підставі частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору, використав право дострокової вимоги до боржника повернути кредитну заборгованість. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 30 листопада 2009 року задоволено позов банку. Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 25 309,25 доларів США. Ухвалою цього ж суду від 26 січня 2011 року позов банку до ОСОБА_2 та поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Посилаючись на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 27 січня 2016 року у справі №6-990цс15, суд апеляційної інстанції зазначив, що пред'явивши до боржника та поручителів вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором та сплату пені за порушення строків зобов'язання, кредитор змінив строк виконання зобов'язання, тобто у березні 2016 року банк звернувся до суду поза межами строку позовної давності, як правильно встановив суд першої інстанції.

У вересні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду.

08 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147?VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

09 листопада 2018 року ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду вказану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п'яти суддів.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновок Верховного Суду України, викладений постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15 згідно з яким, статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Умовами кредитного договору передбачено, що кредит наданий до 26 вересня 2027 року. Кредитний договір не розірвано та не припинено відповідно до умов договору та закону, тому відповідач має виконати свої зобов'язання належним чином.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що вчинення особою дії, яка свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (сплата 30 січня 2017 року відповідачем 5 655,64 доларів США у погашення заборгованості), відповідно до статті 264 ЦК України, є перериванням позовної давності, тобто банк звернувся до суду в межах позовної давності.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_2 вимоги касаційної скарги не визнала, просила залишити оскаржувані судові рішення без змін. На спростування доводів касаційної скарги зазначила, що 30 січня 2017 року жодних платежів до ПАТ КБ «Приватбанк» не здійснювала, тобто доводи про переривання позовної давності є безпідставними.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2, (позичальник) укладено кредитний договір №ZRZ0GA0004109, за яким позичальник отримала 29 750,00 доларів США у кредит зі сплатою за користування кредитом 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Визначено винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця від сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту із визначенням щомісячного платежу у сумі 305,12 доларів США у період сплати з 20 по 25 число кожного місяця, та з кінцевим строком повернення кредитних коштів 26 вересня 2027 року (а.с. 8-10).

30 жовтня 2008 року ОСОБА_2 здійснила останній платіж за кредитним договором. Надалі жодного платежу на погашення кредитної заборгованості та процентів здійснено не було. Станом на 23 січня 2009 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 25 309,25 доларів США.

У січні 2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено кредитний договір. Вказаний позов банку задоволено рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2009 року. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором стягнення звернуто на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 60). Вказане судове рішення виконано не було (а. с. 144).

04 жовтня 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказану позовну заяву ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 26 січня 2011 року за заявою позивача (банку) залишено без розгляду (а.с. 64).

У цьому позові банк просить стягнути з ОСОБА_2 за кредитним договором вже 110 741,68 доларів США, з яких: 25 240,07 доларів США - заборгованість за кредитом, 27 308,61 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4 246,00 доларів США - заборгованість за комісією, 53 947,00 доларів США - пеня.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), стосовно того, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Суди встановили, що банк вже реалізував своє право на повне стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення до суду із позовами до боржника і іпотекодавців.

З урахуванням наведеного, у вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у банку правових підстав нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, комісію за користування кредитом та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, оскільки у 2009 та 2010 роках банк пред'явив до відповідача та іпотекодавців вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове виконання кредитного зобов'язання шляхом пред'явлення відповідного позову.

Верховний Суд зауважує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 4 ЦПК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позивач вже реалізував своє право на стягнення кредитної заборгованості і після настання строку погашення кредиту у повному обсязі у позивача відсутні правові підстави нараховувати проценти за кредитом, отже, його право не порушено, а тому у позові необхідно відмовити з інших підстав, ніж за пропуском позовної давності.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України, що є підставою для скасування ухвалених судових рішень у відповідній частині.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з підстав, викладених вище.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати покладаються на позивача і не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Карпенко

А.С. Олійник

Г.І. Усик