ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

17 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2234/18
Головуючий у першій інстанції Олещенко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/331/18

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення компенсації за неотримане речове майно,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду 28 вересня 2018 року, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача 40601,39 грн грошової компенсації за неотримане речове майно, 1477 грн інфляційних втрат, 664,08 грн трьох відсотків річних та 2000 грн у відшкодування моральної шкоди. У мотивування заявлених вимог зазначив, що проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 і згідно з наказом командира частини від 30 січня 2018 року був звільнений у запас. Відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на виплату компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні, проте відповідач вказану грошову компенсацію при його звільненні не виплатив, посилаючись на відсутність коштів.

Рішенням від 26 вересня 2018 року з урахуванням ухвали від 22 жовтня 2018 року про виправлення описки Чернігівський районний суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 40601,39 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 , не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених вимог і посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати судове рішення суду та закрити провадження у справі, зобов`язавши позивача сплатити судовий збір за подання цивільного позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що відповідно до п. 2 ч. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби.

Представник відповідача вказує, що публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Зі змісту позову вбачається, що спір про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, а отже, з урахуванням положень п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, є публічно-правовим спором, який повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства. Відповідна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007.

Зазначає, що оскільки вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то відповідно до положень ч. 1 ст. 377 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю.

Апеляційна скарга також містить посилання на те, що ОСОБА_1 не мав передбачених законом пільг для звільнення від сплати судового збору, оскільки на момент подачі позову вже не був військовослужбовцем і відповідно були відсутні підстави для його звільнення від сплати коштів на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Заявник зазначає, що інша можлива підстава звільнення позивача від сплати судового збору наявність статусу учасника бойових дій могла б бути застосована лише у справі, що пов`язана з порушенням прав саме учасника бойових дій.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що відповідач, як на час звільнення позивача, так і на час подання апеляційної скарги не заперечував факту наявності заборгованості зі сплати останньому компенсації за неотримане речове майно, про що свідчить довідка № 15 від 15 січня 2018 року, згідно з якою вартість речового майна, що належить позивачу до видачі, становить 40601,39 грн.

Позивач вказує, що після винесення судового рішення, а саме 09 листопада 2018 року на його банківську картку було зараховано кошти від в/ч НОМЕР_1 в сумі 39992,37 грн, які є вказаною вище компенсацією за вирахуванням суми військового збору. На його думку, наведене свідчить про визнання відповідачем позову у повному обсязі та фактичне добровільне виконання рішення суду, тому мета подання апеляційної скарги є зовсім незрозумілою.

Звертає увагу, що ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року було закрито провадження у справі за його позовом до в/ч НОМЕР_1 з аналогічними вимогами. Тобто у разі задоволення апеляційної скарги та закриття провадження у даній цивільній справі, він буде позбавлений можливості звернення до суду з адміністративним позовом враховуючи приписи п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Крім того, вважає необґрунтованими вимоги відповідача про зобов`язання його сплатити судовий збір за подання позову, оскільки на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, що і підтвердив Верховний Суд у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 572/2088/17.

Заслухавши суддюдоповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив порушення чинного законодавства, чим обмежив законне право позивача на своєчасне та повне одержання грошової компенсації за неотримане речове майно, докази виплати ОСОБА_1 вказаної грошової компенсації у матеріалах справи відсутні, правомірність невиплати компенсації відповідачем не доведена, проте сам факт існування такої заборгованості в/ч НОМЕР_1 не спростовує.

Районний суд констатував, що на правовідносини, які виникли між сторонами під час проходження публічної служби, норми ЦК України не розповсюджуються, тому відмовив у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Відмовляючи у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому такої шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, беручи до уваги, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та моральної шкоди не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду в частині задоволених вимог, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що відповідно до наказу ТВО командира в/ч НОМЕР_1 від 30 січня 2018 року № 24 капітана ОСОБА_1 , командира ремонтної роти бронетанкового озброєння і техніки ремонтно-відновлювального батальйону в/ч НОМЕР_1 , відповідно до ч. 6 ст. 26 з урахуванням підпункту «ї» п. 1 ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) наказом командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 23 грудня 2017 року № 203 (а.с. 10). В наказі зазначено, що чинність контракту припинилась з 30 січня 2018 року, і з цього ж дня ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення.

Згідно з наказом ТВО командира в/ч НОМЕР_1 за № 156 від 26 січня 2018 року начальнику фінансово-економічної служби наказано забезпечити виплату грошової компенсації відповідно до довідки № 15 від 15 січня 2018 року, за якою вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , становить 40601,39 грн (а.с.8-9).

З листа командира в/ч НОМЕР_1 від 23 травня 2018 року, адресованого на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що 13 березня 2018 року за вихідним № 434 було подано заявку до речової служби Командування Сухопутних військ ЗСУ на отримання фінансування для виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно. Позивача було повідомлено, що після надходження цільового фінансування йому буде виплачено компенсацію згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року № 156 (а.с. 12).

Звернувшись до суду з вимогою про стягнення компенсації за неотримане речове майно, ОСОБА_1 вказував, що при його звільненні з військової служби вказана грошова компенсація в/ч НОМЕР_1 йому виплачена не була.

Оскаржуючи рішення Чернігівського районного суду від 26 вересня 2018 року, яким з в/ч НОМЕР_1 на користь позивача стягнуто грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 40601,39 грн, відповідач посилається, як на підставу для його скасування та закриття провадження у справі, на ту обставину, що спір, який виник між сторонами, з урахуванням положень п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, є публічно-правовим спором, який повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства. Тобто фактично доводи апеляційної скарги зводяться до неправильного вирішення судом першої інстанції питання щодо визначення юрисдикції даної цивільної справи.

Проте вказані доводи не беруться до уваги колегії суддів, виходячи з наступного.

Так, ухвалою від 03 липня 2018 року, яка в апеляційному порядку не оскаржувалась та є чинною, Чернігівський окружний адміністративний суд закрив провадження у справі № 825/2184/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про стягнення коштів (а.с. 6-7). Вимогами позову було стягнення з відповідача грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 40601,39 грн, тобто аналогічні вимогам у даній цивільній справі, які задоволені оскаржуваним судовим рішенням.

Дійшовши висновку про закриття провадження у справі, адміністративний суд зазначив, що звернення ОСОБА_1 з позовом спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством, у зв`язку з чим такий спір відноситься до юрисдикції місцевого суду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Отже, колегія суддів, повністю погоджуючись з доводами відзиву, вважає, що у разі задоволення апеляційної скарги та закриття провадження у даній справі, ОСОБА_1 буде позбавлений можливості звернення до суду з адміністративним позовом, враховуючи наявність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України підстав для відмови у відкритті провадження у адміністративній справі.

Апеляційний суд вважає, що не може бути застосований при вирішенні спору правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007, за яким публічно-правовим спір, що виник між сторонами, повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, з огляду на таке.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, першочерговим завданням судочинства є вирішення по суті спору цивільного характеру заявника. У разі закриття провадження у вказаній цивільній справі (як про це просить відповідач) з урахуванням наявної постанови про закриття провадження у справі за участю тих же сторін і щодо тотожного предмету спору, що набрала законної сили, спір ОСОБА_1 вирішений по суті не буде і фактично буде порушено його право на доступ до суду, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вперше звернувся з даним позовом в порядку адміністративного судочинства, проте адміністративний суд скерував його для вирішення спору в порядку ЦПК України з посиланням на відповідну практику Верховного Суду. У даній апеляційній скарзі відповідач, як підставу для закриття провадження у справі, вказує на практику Верховного Суду, що зазнала змін за той час, поки відбувався розгляд даної цивільної справи.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Шестопалова проти України» від 21 грудня 2017 року за аналогічних обставин відносно юрисдикції спору заявниці, констатував, що національні суди порушили право ОСОБА_2 на доступ до суду, не розглянувши по суті її позов про поновлення на роботі, і дійшов до висновку про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та, серед іншого, вказав, що національні суди надавали заявниці суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов Шестопалової підлягав розгляду в судах України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що спір ОСОБА_1 має бути вирішений по суті, а неузгодженість судової практики щодо його юрисдикції, не може бути підставою для скасування вірного по суті судового рішення.

Крім цього, з доданої позивачем до відзиву довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 04 грудня 2018 року вбачається, що 09 листопада 2018 року на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від в/ч НОМЕР_1 були перераховані грошові кошти у сумі 39992,37 грн (а.с. 62), які є сумою грошової компенсації за неотримане речове майно, стягнутої за рішенням Чернігівського районного суду від 26 вересня 2018 року, за вирахуванням 1,5 % військового збору.

Наведене свідчить про погодження в/ч НОМЕР_1 з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та фактичне виконання відповідачем у добровільному порядку оскаржуваного судового рішення.

Також не можуть бути взяті до уваги твердження скаржника про зобов`язання позивача сплатити судовий збір за подання цивільного позову, оскільки останній не має передбачених ЗУ «Про судовий збір» підстав для звільнення його від сплати наведеного платежу.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 572/2088/17 (провадження № 61-12842св18) дійшов висновку, що відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки вказаного закону, проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2018 року.

Головуючий: Судді: