Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 521/11064/15-ц

провадження № 61-32052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

треті особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк ОксанаМихайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Гайворонського С. П., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2011 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір купівлі продажу квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 20,2 кв. м, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а

ОСОБА_2 купив вказану квартиру. Вказаний договір був нотаріально посвідчений, проте майнові права набувача за правочином не були належним чином зареєстровані. 06 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та

ОСОБА_4 було укладено інший договір купівлі-продажу вказаної квартири, відповідно умов якого ОСОБА_5 продав, а

ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 20,2 кв. м. Вказаний договір був нотаріально посвідчений, а також набуті майнові права

ОСОБА_4 належним чином зареєстровані.

Посилаючись на те, що укладення договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 порушують майнові права ОСОБА_2 на спірну квартиру, з урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, позивач, просив суд:

витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та передати її на користь ОСОБА_2;

скасувати запис реєстру прав власності на спірну квартиру за

ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

визнати за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру та усунути перешкоди у користування майном шляхом виселення ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, оскільки у встановленому законом порядку не набув права власності на неї, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та передано її на користь ОСОБА_2

Дане рішення є підставою для скасування запису реєстру прав власності на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 здійсненого на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О. М.

Зобов'язано усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з зазначеної квартири ОСОБА_4, без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції у зв'язку із неповним з'ясуванням обставини справи, які мають значення для справи, дійшов помилкового висновку про те, що

ОСОБА_2 не є власником спірної квартири і не має права у відповідності до статті 388 ЦК України на поновлення свого порушеного права, оскільки у зв'язку із змінами, які відбулись у законодавстві щодо переходу від реєстрації правочину до реєстрації прав, відсутність державної реєстрації права власності вказує лише на неможливість нею розпоряджатися.

13 березня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не досліджено фактичних обставин справи у їх сукупності, не проведено повного з'ясування обставин справи та не перевірено їх правового обґрунтування.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами установлено, що 24 березня 2011 року між ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 20,2 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О., за реєстровим

№ 349, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив вказане майно.

Пунктом 10 вказаного договору передбачено, що право власності у покупця на відчужувану квартиру виникає з моменту державної реєстрації договору у встановленому законом порядку. В тексті договору міститься застереження проте, що у відповідності до статті 182 ЦК України право власності на квартиру підлягає державній реєстрації.

Проте, майнові права набувача у встановленому законом порядку зареєстровані не були.

06 жовтня 2011 року між ОСОБА_5, з одної сторони, та

ОСОБА_4, з іншої сторони, було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 20,2 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О. М., за реєстровим № 349, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 купила вказане майно.

Майнові права набувача були належним чином зареєстровані, що підтверджено відміткою про реєстрацію в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 25 жовтня 2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 25 жовтня 2011 року № 31788470.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 210 та частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, вважається укладеним з моменту державної реєстрації.

Державна реєстрація правочинів у 2011 році здійснювалася у відповідності з Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671.

(Постанова втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів від 05 вересня 2012 року №824 (824-2012-п).

Пунктом 6 вказаного Тимчасового порядку було передбачено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до пункту 9 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, дата та час внесення відповідного запису до реєстру вважаються датою державної реєстрації правочину, тобто моментом, з якого договір купівлі-продажу визнається укладеним (частина перша статті 210, стаття 657 ЦК України).

Реєстрація нерухомого майна, яка здійснювалася до вступу в силу з 01 січня 2013 року змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, була підтвердженням наявності в особи права власності на нерухоме майно. Документи про реєстрацію не установлювали права власності, а лише визнавали і підтверджували існування того факту, що вже відбувся раніше - факту виникнення права власності на нерухоме майно.

Таким чином, в законодавстві відбулись зміни щодо переходу від реєстрації правочину до реєстрації прав.

Реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права. Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення права.

Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред'явити також позов про визнання його права власності.

Матеріалами справи не містять волі позивача на відчуження належної йому квартири.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, встановивши, що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 є виконаним, здійснена оплата вартості майна, яке передано позивачу, а той факт, що ОСОБА_12 не провів державну реєстрацію права власності вказує лише на неможливість нею розпорядитися,обґрунтовано вважав, що у позивача виникло право власності на нерухоме майно, та враховуючи те, що судом не встановлено волі позивача на відчуження належної йому квартири, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на захист свого володіння шляхом витребування майна на підставі статті 388 ЦК України.

Правильними є висновки і про те, що ОСОБА_9, також має право на захист свого права шляхом пред'явлення відповідного позову до ОСОБА_5

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням встановлених у справі обставин, не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, тому не дають підстав для скасування судового рішення у справі, яке ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило