Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 463/1355/13-ц

провадження № 61-14св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представники ОСОБА_7: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3,

третя особа - Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

представники третьої особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року у складі судді Нора Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня

2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2013 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки -

ОСОБА_3,звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права неповнолітньої особи на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом.

Позовна заява мотивована тим, що вона разом із дочкою - ОСОБА_3 постійно проживали в АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_8, яку він приватизував одноособово у шлюбі. Зазначав, що ОСОБА_8 дочку в квартирі не зареєстрував, чим допустив проживання дитини в квартирі без реєстрації, однак, дочка з дня народження фактично проживала у цій квартирі разом із нею та батьком, який ніколи не заперечував її права на проживання у цій квартирі. У серпні 2012 року ОСОБА_8 подарував квартиру своєму батькові - ОСОБА_7, який у лютому 2013 року направив їм з дочкою письмову вимогу про звільнення квартири. Крім того, з вересня 2012 року відповідачі почали чинити перешкоди у користуванні квартирою, які виявились у спробі виселити її з квартири та створенні неможливих умов для проживання, а саме: пошкодження замків від вхідних дверей, вивезення меблів та побутової техніки, відключення водопостачання та водовідведення.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2просила суд: визнати за

ОСОБА_3право на проживання в квартирі АДРЕСА_1; зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні житлом, припинення руйнації квартири і приведення її у належний стан, який забезпечив би ОСОБА_3нормальні умови для проживання та розвитку.

У липні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, яка звернулась до суду в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки - ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні майном.

Позовна заява мотивована тим, що його колишня невістка та онука без законних на те підстав проживають у належній йому на праві власності квартирі й тим самим чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні нею як власністю, хоча мають інше житло, оскільки увесь час вони були зареєстрованими у АДРЕСА_2, площа якої після здійснення реконструкції збільшилась і у ній є всі умови для проживання.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_7просив суд: виселити ОСОБА_2 разом з її неповнолітньою дочкою - ОСОБА_3, із спірної квартири; зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права особи на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом.

Позовна заява мотивована тим, що її право на проживання в квартирі є похідним від права на проживання неповнолітньої дочки, оскільки вона з дочкою та відповідачі пов'язані між собою кровним спорідненням, а тому є однією сім'єю в силу закону.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2просила суд: визнати за нею право на проживання у АДРЕСА_1 з тих підстав, що вона весь час з моменту укладення із ОСОБА_14 шлюбу користувалась квартирою та проживала у ній як член сім'ї власника, а тому в силу вимог статті 156 ЖК України і після припинення сімейних стосунків з власником квартири має право на проживання у такій.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року, позов ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки - ОСОБА_3, про визнання права неповнолітньої особи на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом задоволено частково.

Визнано право за неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 на проживання у окремій трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 у

м. Львові.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки - ОСОБА_3, відмовлено за недоведеністю.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права особи на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом відмовлено за безпідставністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня

2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 та у цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_2 право на проживання в АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року в частині позову ОСОБА_2 про визнання права особи на проживання, усунення перешкод у користуванні житлом скасовано, у цій частині справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року в частині позову ОСОБА_2 про визнання права особи на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року скасовано, справу в частині позову ОСОБА_2 про визнання права особи на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2017 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року в частині позову ОСОБА_2 про визнання права особи на користування житлом та усунення перешкод у користуванні житлом, залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права на проживання та усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, суд виходив із того, що заявлені вимоги є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 з 19 листопада 2012 року не є членом сім'ї власника спірного житла.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи.

15 грудня 2017 рокуОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права особи на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом, та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано закон, якій підлягав застосуванню, а висновки судів першої та апеляційної інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.

У квітні 2018 року ОСОБА_7 та представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9,подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначили, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відповідь на відзив ОСОБА_7, у якому зазначила, що відзив ОСОБА_7 є незаконним, необґрунтованим та не відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 11 листопада 1995 року ОСОБА_2 та

ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 19 листопада

2012 року розірвано. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_3

Квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради 22 вересня 1997 року, належить ОСОБА_8

З 16 березня 1987 року по 08 лютого 2013 року ОСОБА_2 була зареєстрована у АДРЕСА_2, яка передана їй у спільну сумісну власність з членом сім'ї ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про право власності від 13 грудня 1996 року № 211962 в порядку приватизації державного житлового фонду.

З народження і до 08 лютого 2013 року ОСОБА_3 була зареєстрована у АДРЕСА_2. Знята з реєстрації за вказаною адресою за особистою заявою, що встановлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 травня 2015 року. З 25 липня 2015 року вона зареєстрована у спірній квартирі.

14 вересня 2012 року ОСОБА_8 знятий з реєстрації у спірній квартирі.

22 листопада 2012 року він зареєстрований у АДРЕСА_3.

Встановлено, що на час укладення шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, на час приватизації спірної квартири та на час розгляду спору судом

ОСОБА_2 була забезпечена іншим житлом, яке приватизувала, де вона була і залишалася зареєстрованою до розірвання шлюбу з ОСОБА_8 З вимогою про реєстрацію у спірній квартирі до власника спірного житла на час укладення шлюбу, до ОСОБА_8, як наймача а згодом і власника цього житла,

ОСОБА_2 не зверталася.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі (стаття 405 ЦК України, стаття 156 ЖК УРСР).

Відповідно до вимог статей 64, 65 ЖК УРСР за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються таким жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року,встановивши, щона час укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 кожен з них був наймачем житла в окремих квартирах, які належали до державного житлового фонду, а ОСОБА_2 була постійно зареєстрована у АДРЕСА_2 у

м. Львові та знята з реєстрації 08 лютого 2013 року - після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 і коли вже існував спір щодо користування спірним житлом, та враховуючи вищевикладені вимоги закону, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права на проживання та усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права особи на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. П.Курило