14.12.2018 Провадження №2/337/2082/2018
ЄУН №337/4264/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12. 2018 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді - Салтан Л.Г.

за участю секретаря - Гальцевої К.В.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_1, про припинення права власності на частку у майні,

В С Т А Н О В И В :

21.09.2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Квартира є однокімнатною, загальною площею 35,6 кв.м., житловою 17,1 кв.м.

На теперішній час в квартирі проживає з позивач дружиною та сином. Неодноразово в квартирі робили поточні ремонти, сплачують комунальні платежі.

В позові зазначає, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає, не виконує обовязки, що виникають з договору найму квартири з 1998 року, ключів від квартири не має, особистих речей в квартирі немає, за комунальні платежі не сплачує, порядок користування спірною квартирою між сторонами не встановлено. Проживання двох сімей в однокімнатній квартирі вважає неможливим та просить суд припинити право власності відповідача на 1/2 частину квартири, та визнати за ним право власності на зазначену частину.

До матеріалів позову долучив квитанцію на суму 124413 грн, зараховану на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Запорізькій області.

Ухвалою судді від 18.10.2018 року справа прийнята до свого провадження та призначено підготовче судове засідання, визначений відповідачеві строк на подання відзиву. У встановлений строк відповідач відзив на позов не надав.

Ухвалою від 29.11.2018 року призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 14.11.2018 року представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та на задоволенні позовної заяви наполягав.

Позивач ОСОБА_3 до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався.

Відповідач ОСОБА_2 має вади голосу, є інвалідом 2 групи, 14.12.2018 року надав суду у судовому засіданні власноруч написану заяву, в якій проти позову не заперечує, згоден на припинення його права власності в квартирі № 145 в будинку № 7 по вул. убана в м. Запоріжжя, та згоден отримати в компенсацію 1/2 частини зазначеної квартири 124413 грн.

У відповідності до ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням учасників провадження. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справі не є обов'язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали провадження, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, давши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає , що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивачу та відповідачу у справі належить на праві спільної часткової власності по ? частини квартири АДРЕСА_1..

Право власності на 1/2 частки зазначеної квартири позивачем ОСОБА_3 зареєстровано 04.09.2018 року, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06.12.1996 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.08.2011 року, власниками квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності були ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Квартира є однокімнатною, загальною площею 35,6 кв.м., житловою 17,1 кв.м.

На теперішній час в квартирі проживає позивач з дружиною та сином. Неодноразово в квартирі робили поточні ремонти, сплачують комунальні платежі.

Відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, не виконує обовязки, що виникають з договору найму квартири з 1998 року, ключів від квартири він не має, його особистих речей в квартирі немає, за комунальні платежі він не сплачує, порядок користування спірною квартирою між сторонами не встановлено.

Проживання двох сімей в однокімнатній квартирі вважають неможливим.

В обставинах, що склалися, позивач з відповідачем не можуть проживати в одній квартирі.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності.

Положеннями частини першої ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи № 6-68цс14 від 02.07.2014 року, Верховний Суд України також сформулював правову позицію, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

23.11.2016 р. Верховний суд України розглядаючи справу № 6-1943цс16 в черговий раз підтвердив судову практику, що склалася відносно питання щодо припинення права на частку у спільному майні.

Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Неможливість спільного володіння та користування майном обґрунтовується тим, що відповідач у квартирі не проживає, не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні послуги, інтересу до квартири не проявляє, має асоціальний спосіб життя.

Згідно зі звітом про оцінку майна квартири станом на 12.09.2018 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 248826 грн.

Вартість частини, що належить відповідачу по справі, ОСОБА_2 складає:

248826 : 2 = 124413 грн.(сто двадцять чотири тисячі чотириста тринадцять грн.).

За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем.

Як встановлено судом, до матеріалів справи долучено квитанцію № 56 від 05 листопада 2018 року, відділення № 241 АТ Укрсиббанк, з якої вбачається, що на депозитний рахунок Держаної судової адміністрації України в Запорізькій області внесено 124413 грн. за частку у майні за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2.

Відповідач ОСОБА_2 своєю заявою виявив бажання отримати компенсацію в розмірі 124413 грн, проти проти позову не заперечує, згоден на припинення його права власності в квартирі АДРЕСА_2.

Припинення права відповідача ОСОБА_2 на частку в спільному майні жодним чином не завдасть йому істотної шкоди, оскільки, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, він за це отримує грошову компенсацію.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.15, 317, 319, 321, 348, 355, 356, 357, 358, 365 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України у Хортицькому районі м.Запоріжжя Запорізької області виплатити ОСОБА_2 суму в розмірі 124413 (сто двадцять чотири тисячі чотириста тринадцять) гривень, внесену ОСОБА_3 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України на підставі квитанції № 56 від 05.11.2018р.

Припинити право власності ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_1) право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

Повний текст судового рішення виготовлено 17.12.2018 року.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя: Л.Г. Салтан