Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 387/1136/16-ц

провадження № 61 - 34756св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Лесько А.О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2013 року він уклав договір позики, згідно з яким передав ОСОБА_5 20 000,00 дол США, а останній у свою чергу зобов'язався повернути вказані кошти до 31 грудня 2013 року. Станом на 21 грудня 2016 року офіційний курс долара відносно гривні становив 2 647,0481 грн за 100 доларів. На неодноразові вимоги повернути позику відповідач не реагував, тому позивач просив суд стягнути з відповідача 529 409,62 грн.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 529 409,62 грн. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 5 294,11 грн.

Судові рішення мотивовано тим, що відповідач надані йому в позику кошти у визначений в розписці строк не повернув, тому відповідно до статті 526 ЦК України такі підлягають стягненню на користь позивача.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та процесуального права, просить оскаржувачі судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано оцінки його доводам про те, що борг ним повернуто в повному обсязі. Між ним та позивачем була досягнута домовленість, що він у якості погашення боргу передасть у власність позивача магазин промтоварів під номером НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_1. 24 липня 2015 року між сторонами було укладено договір дарування зазначеного магазина, а написана ним розписка була знищена позивачем в його присутності ще два роки тому. Судами безпідставно не було задоволено його клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи в іншій установі та в іншому місті, оскільки під час проведення попередньої експертизи позивач міг здійснити вплив на експертів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами досліджено наявний в матеріалах справи оригінал розписки від 01 червня 2013 року, відповідно до якої ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_4 гроші в сумі 20 000,00 дол. США, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2013 року (а. с. 35 т. 1).

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи НДЕКЦ при УМВС України в Кіровоградській області від 10 липня 2017 року № 97 рукописні записи та досліджуваний підпис, розташований в розписці від імені ОСОБА_5 від 01 червня 2013 року, вшитій в матеріали цивільної справи, виконаний ОСОБА_5 (а. с. 240-246 т. 1).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, посилаючись на наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що в якості погашення боргу відповідачем на підставі договору дарування від 24 липня 2015 року передано у власність позивача магазин промтоварів під номером НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_1, не підтверджені належними доказами.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Добровеличівського районного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 24 липня 2015 року з підстав введення позивача в оману, оскільки він вважав, що передає спірний магазин в погашення боргу за розпискою від 01 червня 2013 року, відмовлено (а. с. 51-52, 57-58 т. 1).

За таких обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_5 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик