Справа № 753/2013/18
Провадження № 2/359/1754/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

11грудня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Івченко В.І.,

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Демянова І.Ю.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, -

встановив:

02 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з даним позовом, який на підставі ухвали суду від 20 березня 12018 року направлено для розгляду за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 07 травня 2018 року даний позов для судового розгляду передано головуючому судді Яковлєвій Л.В.

Позивач просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» або Банк) на свою користь : суму залишку грошових коштів в розмірі 73010 грн. 94 коп.; суму нарахувань за відсотками 12,25% в розмірі 26 831 грн. 16 коп.; суму нарахувань за відсотками 3% в розмірі 6577 грн. 00 коп.; суму нарахувань за ст. 625 ЦК України, пеню в розмірі 81 899 грн. 22 коп. та інфляційне збільшення в розмірі 56608 грн. 69 коп., а всього на суму 244 927 грн. 01 коп., а також стягнути моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. 00 коп.

Вимоги обгрунтовано тим, що 13 серпня 2014 року на підставі заяви позивача було розірвано депозитний договір № 45 від 27 лютого 2008 року укладений між ОСОБА_1 та відповідачем в особі Дарницького відділення № 4 у м. Києві.

Цього ж дня позивач уклав з Банком угоду банківського обслуговування № PDV2-528559, заяву № НОМЕР_2 про відкриття та ведення поточного рахунку «Для виплат» та заяву-договір № НОМЕР_1 про вклад «Класичний» з пролонгацією.

Згідно умов депозитного договору № НОМЕР_1 ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок № НОМЕР_1 відкритий у Банку суму 66404 грн. 98 коп. строком на 367 календарних днів з дати укладання, з пролонгацією договору у разі відсутності вимоги позивача про повернення вкладу та відсотків по ньому. Зі змістом договору позивач ознайомився перед підписанням.

07 серпня 2017 року позивач звернувся у Дарницьке відділення №4 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», щоб розірвали депозитний договір та отримати суму вкладу разом з відсотками за період з 13 серпня 2014 року по 07 серпня 2017 року. У ході бесід з працівниками Банку ОСОБА_1 дізнався, що 10 лютого 2015 року депозитний договір № НОМЕР_1 від 13 серпня 2014 року розірвано, а грошові кошти переведено на поточний рахунок, у зв'язку з чим за весь цей період йому не нараховувались відсотки.

Крім того, за наслідком звернення до відповідача, позивач дізнався, що з його рахунку було знято грошові кошти на суму 16 000 грн. 00 коп. Заявки на їх отримання підписано невідомою ОСОБА_1 особою. Ні він, ні його дружина за дорученням, не знімали грошові кошти з рахунку та не подавали про це жодних заяв банку.

Зважаючи на вказане, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на свою користь банківський вклад у повному розмірі разом з відсотками за період з 13 серпня 2014 року по 07 серпня 2017 року, а також штрафні санкції на підставі ст. 625 ЦК України, інфляційне збільшення та моральну шкоду, оскільки вважає, що діями відповідача порушено його права як вкладника банку.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. ОСОБА_1 також пояснив, що покази допитаних свідків вважає неправдивими та просить їх не враховувати при ухваленні судового рішення. Підтвердив також, що з письмовою вимогою до банку про повернення банківського вкладу, нарахованих відсотків та інших сум, не звертався. Клієнтом банку є з 2008 року та постійно обслуговувався у Дарницькому відділенні № 4, що розташоване в м. Києві.

Зазначив, що зайшовши у квітні 2014 року до банку разом з дружиною поцікавився у працівника банку ОСОБА_5 яку суму відсотків за депозитним договором йому вже нараховано та чи можна зняти з депозитного рахунку певну суму. У зв'язку з чим надав ОСОБА_5 свій паспорт. Працівник відповіла, що позивач може зняти грошові кошти у будь-який час та провела у себе відповідну операцію. Також вона роз'яснила, що у зв'язку з такими діями ОСОБА_1 він втратить нарахування відсотків за депозитним договором приблизно на суму 8 000 грн.

Підписавши документи та отримавши від ОСОБА_5 наведені роз'яснення, щоб не втратити відсотки за депозитним договором, позивач передумав знімати грошові кошти та попросив поновити депозитний договір.

ОСОБА_5 через цю ситуацію звернулась до начальника відділення ОСОБА_6, щоб вирішити це питання на користь ОСОБА_1 та повернути грошові кошти на депозитний рахунок. ОСОБА_6 зателефонувала в центральний офіс, після чого повідомила, що йому нарахують відсотки.

Пішовши з банку був впевненим, що договір № НОМЕР_1 від 13 серпня 2014 року залишився в дії та до серпня 2017 року в банк не приходив, а грошові кошти з рахунків не знімав. Проте підтвердив, що у серпні 2015 року йому телефонувала працівник банку ОСОБА_5 та повідомляла про нарахування відсотків за банківським вкладом «Класичний».

У серпні 2017 року звертався до банку з метою підписання нового доручення на дружину, оскільки попереднє закінчувало свій термін дії. Хто саме знімав та підписувався на заяві 16 вересня 2015 року від його імені про видачу грошових коштів в розмірі 16 000 грн. не знає, проте ні сам позивач, ні його дружина такої заяви до банку не подавали та не підписували. Крім того вважає, що дані грошові кошти знято кимось з працівників банківської установи, оскільки ці операції проведено у касах в період обідньої перерви.

Також підтвердив що в серпні 2017 року він знімав грошові кошти в сумі 10 000 грн. 00 коп., оскільки потребував їх на лікування.

Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві та посилаючись на докази, приєднані до нього та покази свідків, отримані в суді.

Крім того, на підставі заяви представника відповідача від 21 червня 2018 року та статуту Банку, погодженого 23 травня 2018 року Національним банком України, встановлено, що за протоколом загальних зборів акціонерів № 3б-58 від 27 квітня 2018 року прийнято рішення про зміну найменування з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» на Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль».

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 повідомила суду, що є працівником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та 10 лютого 2015 року особисто обслуговувала ОСОБА_1 як менеджер з обслуговування клієнтів. Позивача добре запам'ятала і стверджує що саме він особисто звертався у відділення того дня, оскільки ОСОБА_1 вже давно є клієнтом даного банку.

Позивач дав їй свій паспорт та попросив розірвати депозитний договір, у зв'язку з чим свідок відкрила в базі даних його карту клієнта та уточнила у ОСОБА_1 чи розуміє він наслідки вчинення таких дій та можливість втратити нарахування по відсоткам за депозитним вкладом. Він наполіг на своїх діях, зазначив що розуміє наслідки розірвання депозитного договору та пояснив, що гроші терміново потрібні на ремонтні роботи в будинку.

Свідок сформувала електронну заяву по наявним в базі даних, підписала її, проставила печатку та дала на підпис ОСОБА_1, який також проставив свій підпис. У зв'язку з цим ОСОБА_5 провела транзакцію і перевела грошові кошти з депозитного рахунку на раніше відкритий поточний рахунок. Така заявка формується автоматично з бази клієнта після натискання на панель «заявка на розірвання договору». Сам клієнт заяву не пише, він її лише підписує у роздрукованому вигляді після перевірки та ознайомлення з її змістом.

Дані по клієнту ОСОБА_1 свідок до бази не вносила і зазначила, що у заяву підтягнулась з програми адреса його фактичного проживання, а не зареєстрованого місця проживання.

Після цього свідок разом з позивачем попрямували до каси у банку та по дорозі ОСОБА_1 спитав, скільки саме відсотків він втратив та дізнавшись про їх розмір почав вимагати повернути грошові кошти з поточного на депозитний рахунок. Оскільки раніше таких ситуацій у свідка по роботі не було, для вирішення цього питання ОСОБА_5 звернулась до начальника відділення ОСОБА_6.

Зателефонувавши до менеджера з підтримки працівників ОСОБА_6 повідомила, що грошові кошти на депозитний рахунок з поточного повернути вже не можна через відсутність реверсної проводки, однак відсотки за розірваним догоровом донарахувати можливо. Наведене було роз'яснено ОСОБА_1 та зазначено, що як тільки грошові кошти по відсоткам йому нарахують, свідок повідомить його у телефонній розмові та віддала позивачу його паспорт.

Зважаючи на цю ситуацію свідок взяла на особистий контроль заяву ОСОБА_1 про розірвання депозитного договору. В серпня 2015 року було виконано службову записку ОСОБА_5, а тому вона провела належні проводки, оформила відповідну заяву і зробила виписку з рахунку позивача та набравши по мобільному телефону повідомила ОСОБА_1, що йому донараховано відсотки за депозитним договором і він у будь - який час може зняти їх зі свого поточного рахунку.

У вересні 2015 року ОСОБА_1 прийшов у відділення банку та пройшовши повз свідка одразу попрямував до начальника відділення ОСОБА_6

До нарахування відсотків за депозитним рахунком у ОСОБА_1 на рахунку було трохи більше 60 000 грн., точної суми свідок не пригадала. Сума донарахованих відсотків була близько 4000-6000 грн. З серпня 2015 року позивачу відсотки вже не нараховувались, оскільки депозитний договір було розірвано в лютому 2015 року, а новий депозитний договір між банком та ОСОБА_1 не укладався та не підписувався.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 повідомила суду, що в період з жовтня 2013 по червень 2016 року працювала у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на посаді начальника Дарницького відділення № 4 у м. Києві. Наразі звільнилась і не працює в цій установі.

Показала, що ОСОБА_1 звертався до відділення взимку, рік не пригадала, та просив закрити рахунок по депозитному вкладу. Його обслуговувала менеджер ОСОБА_5 Проходивши по залу свідок побачила, що ОСОБА_5 обслуговує ОСОБА_1 та вирішила підійти до них. ОСОБА_5 пояснила ситуацію ОСОБА_6 та роз'яснила позивачу наслідки розірвання депозитного договору. Наведене також роз'яснила і свідок. ОСОБА_1 зазначив, що розуміє наслідки своїх дій та наполягав на своєму і просив щоб гроші йому видали цього ж дня. Чи знімав позивач того дня грошові кошти свідок не знає. З самого початку звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_5 по питанню розірвання депозитного договору свідок присутня не була.

ОСОБА_5 роздрукувала з бази клієнта автоматично сформовану заявку, дала позивачу на підпис, однак чи підписав її ОСОБА_1, свідок не пам'ятає. Через деякий час, цього ж дня, позивач повідомив що передував і просить все повернути як було, тобто повернути грошові кошти на депозитний рахунок. Свідок зателефонувала до центрального офісу та намагалась вирішити питання щодо повернення грошових коштів ОСОБА_1 з поточного на депозитний рахунок. Все що вдалось вирішити, це донарахувати відсотки по розірваному депозитному договору.

Менеджер ОСОБА_5 написала службову записку та контролювала хід виконання питання по нарахуванню позивачу відсотків. Свідок також контролювала це питання і саме їй ОСОБА_5 доповіла про стан донарахування відсотків ОСОБА_1

Вдруге свідок бачила позивача восени, рік не пам'ятає, коли він прийшов до її кабінету та подякував за донараховані відсотки. Свідком зняття ОСОБА_1 будь - яких грошових коштів ОСОБА_6 не була.

Також зазначила, що грошові кошти можна зняти у будь-якому відділені, а не виключно в їх відділені банку. Якби позивач сформував заявку про отримання грошових коштів через їх відділення, про це їй було б відомо, однак він з такими заявами до банку не звертався і належні ОСОБА_1 грошові кошти, на момент звільнення свідка, були наявними у банку.

Про обставини вказаних подій з ОСОБА_1 пам'ятає та ні з ким не плутає, оскільки за час її роботи у банку більше таких випадків не було і це питання в подальшому було на контролі до моменту донарахування відсотків позивачу.

Суд, заслухавши надані сторонами пояснення в обгрунтування заявлених вимог чи заперечень, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановле-ному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікова-ної Законом України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 13 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено публічну угоду № PDV2- 528559, відповідно п. 8 якої банк зобовязався надавати позивачу послуги в порядку та на умовах, визначених договором. Позивач самостійно обирає послуги, які бажає отримати та визначає їх у відповідній заяві. Зобовязання банку щодо надання окремих послуг, зобовязання клієнта щодо їх оплати, інші зобовязання виникають з моменту підписання між банком та клієнтом заяви та після виконання клієнтом умов, визначених договором та законодавством України (а.с. 72-74).

З урахуванням наведеної публічної угоди між ОСОБА_1 та банком того ж дня було укладено заяву - договір № НОМЕР_1 про вклад «Класичний» (з пролонгацією) та договір на відкриття та ведення поточного рахунку «Для виплат» за № НОМЕР_2 (а.с. 12, 67, 75).

Відповідно п. 1.1 договору про вклад «класичний» клієнт передає а банк зобовязується прийняти на вкладний рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти (вклад) з видачею клієнту, на підтвердження внесення вкладу, квитанцію банку або виписку з рахунку. Банк зобовязується повертати клієнту вклад та сплачувати проценти на нього на умовах та в прядку, встановлених договором.

В п. 2.1, 2.2 договору визначено відсоткову ставку в розмірі12,25% річних. Строк вкладу складає 367 календарних днів з дати його укладення. У випадку, якщо останній день строку вкладу клієнт не надасть вимогу про повернення вкладу та процентів, строк вкладу вважається кожного разу пролонгованим на 367 календарних днів зі сплатою процентів в обумовленому п. 2.1. розмірі.

Згідно п. 3.2 даного договору, клієнт має право вимагати повернення повної суми вкладу або його частини (за виключенням мінімальної суми вкладу), в дату закінчення строку вкладу або протягом пільгового періоду, з виплатою процентів у повному обсязі.

Пунктом 3.3 договору про вклад «класичний» визначено, що у випадку отримання вимоги позивача про дострокове повернення вкладу в інший строк та в іншому порядку, ніж передбачено в п. 3.2, банк повертає вклад разом з процентами, розмір яких перераховується за ставкою, визначеною на дату отримання такої вимоги діючими тарифами банку на ведення та обслуговування поточних рахунків фізичних осіб за весь фактичний строк зберігання коштів на рахунку, а для пролонгованих вкладів - за весь фактичний строк зберігання коштів на рахунку з дати пролонгації.

Відповідно п. 3.5 даного договору повернення вкладу (його частини) здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 відкритого в банку за № НОМЕР_2.

Встановлено та не спростовується сторонами, що 13 серпня 2014 року позивачем внесено на депозитний рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти (вклад) в розмірі 66404 грн. 98 коп. (а.с. 19, 24- 25, 68-71).

Наведене в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки визнається та не спростовується сторонами у справі.

Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того суд, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 та п. 5 ч. 2 ст. 197 ЦПК України неодноразово розяснював позивачу та його представнику процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчнення процесуальних дій; які обставини входять до предмету доказування, які докази мають бути подані в обгрунтування заявлених вимог та право на підставі ст. 84, 103, 182 ЦПК України на заявлення клопотань щодо витребування доказів чи заявлення клопотання про призначення експертного дослідження.

В свою чергу суд, відповідно вимог ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Даними розясненнями та правами позивач та його представник не скористались, а тому суд, з урахуванням наданих позивачем пояснень та отриманих від свідків показів, прийшов висновку, що 10 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького відділення №4 у м. Києві з вимогою про дострокове розірвання договору на класичний вклад та даний договір було розірвано, а грошові кошти по вкладу з депозитного переведено на поточний рахунок.

Наведене також підтверджується відповідною заявою ОСОБА_1 та випискою по рахунку (а.с. 22, 68- 71, 76).

Доказів протилежного позивачем всупереч вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України суду не надано. Твердження ОСОБА_1 про підробку працівниками банку його підпису на документі про розірвання договору вкладу «класичний» та на заяві про отримання грошових коштів в розмірі 16 000 грн. 00 коп. суд, у звязку з цим, визнає припущеннями, оскільки вони не обгрунтовані належними та допустимими доказами.

При цьому, наданий позивачем висновок експерта № 8-4/1116 від 14 червня 2018 року проведений в рамках досудового слідства по кримінальному провадженню № 0012818 від 07 грудня 2017 року поданий в обгрунтування підробки підпису на банківських документах, суд оцінює критично виходячи з наступного (а.с. 202 - 211).

На підставі постанови слідчого Слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП у м. Києві старшого лейтенанта ОСОБА_7 від 25 травня 2018 року в кримінальному провадженні № 0012818 внесеного до ЄРДР 07 грудня 2017 року, де позивач визаний потерпілим, призначено судову - почеркознавчу експертизу на вирішення якої, серед іншого, посавлено питання :

1)чи виконано підпис в заяві від 10 лютого 20158 року на достроковий розрив депозитного договору № НОМЕР_1 від 13 серпня 2014 року на класичний вклад, у графі «підпис особи, що розриває депозитний договір» від імені ОСОБА_1 ОСОБА_8, чи іншою особою ?

2)чи виконано підпис у квитанції про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 16 000 грн. 00 коп. по заяві на видачу готівки № 16D769890 від 11 вересня 2015 року на здійснення операції по видачі готівки з власного рахунку у графі «підпис отримувача» від імені ОСОБА_1 ОСОБА_8, чи іншою особою?

3)чи виконано підпис у квитанції про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 16 000 грн. 00 коп. по заяві на видачу готівки № 16D769890 від 11 вересня 2015 року на здійснення операції по видачі готівки з власного рахунку у графі «підпис банку» ОСОБА_8, чи іншою особою? (а.с. 198- 201).

За наслідком якого отримано висновок експерта № 8-4/1116 від 14 червня 2018 року, яким по першому та другому питанню вказано, що підпис виконано ймовірно не ОСОБА_1, а іншою особою.

Однак, суд звертає увагу на те, що на вирішення експерта не ставилось питання про надання висновку чи самим ОСОБА_1 здійснювались підписи у вказаних у постанові документах, а наданий в цій частині висновок не містить однозначної стверджувальної відповіді, а є лише припущенням експерта.

Разом з тим, відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 78 цього Кодексу обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відтак, позивачем не доведено суду факт підробки його підпису на заяві про дострокове розірвання вкладу «класичний» та на заяві про отримання грошових коштів в сумі 16 000 грн. 00 коп..

Також слід наголосити на тому, що відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В матеріалах справи наявні листи ОСОБА_1 щодо звернення до банку, якими він просив : звернути увагу на факт підробки підпису на заяві про дострокове розірвання депозитного договору та заяві на отримання грошових коштів в розмірі 16 000 грн.; провести по цьому факту службову перевірку та за її наслідками повідомити позивача письмово; повернути йому на депозитний рахунок незаконно зняту суму з депозитного вкладу в розмірі 16 000 грн. 00 коп.; просив надати підтвердження дострокового розірвання депозитного договору 10 лютого 2015 року (а.с. 6 -8, 21, 30-31).

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України суд вважає, що банк не вчинив дій, які б свідчили про порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1, оскільки в жодному з наведених вище листах позивач не просить повернути йому суму грошового вкладу та нарахованих по ньому відсотків. Відтак предмет спору відсутній.

Враховуючи наведене, пред'явлений ОСОБА_1 позов до банку є передчасним, оскільки в позасудовому порядку дані питання ним на вирішення не ставились та відповідні вимоги до відповідача не направлялись, і, відповідно, предметом розгляду та вирішення банком не були.

Крім того, зважаючи на висновки суду про дострокове розірвання депозитного договору саме 10 лютого 2015 року, вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за депозитним вкладом за період з 10 лютого 2015 по 07 серпень 2017 року є безпідставними.

Так, відповідачем, всупереч достроковому розірванню депозитного договору, прийнято рішення про донарахування відсотків по вкладу ОСОБА_1 в розмірі 6 605 грн. 96 грн. та здійснено їх зарахування 03 вересня 2015 року на поточний рахунок позивача. Наведене не заперечується позивачем та підтверджується випискою по рахунку.

А підстави для нарахування та виплати відсотків після дати розірвання даного депозитного договору, відсутні взагалі, оскільки даний договір не пролонговано.

Зважаючи на вказане позов в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів по банківському вкладу та нарахованих по ньому відсотках, не підлягає задоволенню.

Вимоги ж про стягнення пені, 3% річних, інфляційного збільшення та моральної шкоди є похідними від наведених вище вимог позивача, а тому також не підлягають до задоволення.

Крім того, відповідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди відповідачем та в жодний спосіб не обгрунтовано заявлений розмір.

Відповідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частинами 1, 2 ст. 141 цього Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Зважаючи на вказане та враховуючи висновки суду про повну відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, у суду відсутні підстави для стягнення судового збору на користь держави України з відповідача.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 133, 141, 258- 259, 263-265, 268, 273, 353-354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно пункту 15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 17 грудня 2018 року.

Суддя Л.В.Яковлєва