Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 752/7749/16

провадження № 61-31922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представники відповідача - Семенов Максим Миколайович, Кривохижа Костянтин Геннадійович, Капиш Вікторія Миколаївна,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 березня 2017 року у складі судді Ладиченко С. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Рейнарт І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), в якому просив визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк», недійсним в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 листопада 2006 року, укладеним між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк».

Позов мотивовано тим, що 20 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір, який складається з двох частин, що нерозривно пов'язані між собою, про надання ОСОБА_4 200 000 доларів США на споживчі цілі з остаточною датою його повернення 20 листопада 2013 року, що в розумінні пункту 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» підпадає під дію цього Закону.

12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н щодо права вимоги до боржників (їх поручителів) стосовно сплати суми заборгованості за кредитними договорами, що переходять до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у зв'язку з купівлею кредитного портфелю ПАТ «ОТП Банк».

За вказаним договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до боржника ОСОБА_4, який не є суб'єктом господарювання (фізичною особою-підприємцем), що суперечить розпорядженню Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року.

Враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України.

Позивач вважає, що укладений 12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 20 листопада 2006 року не можна вважати законним, а тому він повинен бути визнаний судом недійсним в частині, що стосується прав, свобод та інтересів боржника ОСОБА_4

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави, наведені у позові про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним є необґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги портфелю кредитних договорів. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, має статус фінансової установи за законодавством України та внесене до Державного реєстру фінансових установ України, що не спростовано позивачем під час розгляду справи, тому відсутні підстави вважати, що сторони спірних договорів факторингу не мали право укладати зазначені договори.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції, крім наведеного, виходив з того, що нормами ЦК України та нормами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб.

Апеляційний суд, з урахуванням пріоритетності закону над підзаконним актом, дійшов висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право на укладення договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в особі представника, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені ними рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено право позивача та його представника брати участь у розгляді справи.

Суд першої інстанції не в повній мірі застосував норми матеріального права, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, при ухваленні оскаржуваного рішення, що ставить під сумнів його законність.

Згідно доводів касаційної скарги рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, а апеляційний суд, під час перевірки ухваленого цим судом рішення не застосував норми матеріального права, а саме: пункт 1 розпорядження Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» в редакції, яка діяла на момент укладання договору факторингу від 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна», частину другу статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненої 28 травня 1988 року в м. Оттава, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг» від 11 січня 2006 року, пункт 1 статті 6, статті 13, 14 Конвенції про захист прав і свобод людини і осноположних свобод, статті 8, 9 Конституції України, що призвело до постановлення 18 липня 017 року судом апеляційної інстанції незаконної ухвали.

Крім наведеного, у касаційній скарзі позивач посилається на те, що договір факторингу від 12 листопада 2010 року має всі ознаки нікчемного правочину, що не потребує визнання його недійсним в судовому порядку, оскільки він є недійсним через невідповідність його вимогам закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не погодився з доводами позивача та просив залишити без змін ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 20 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 200 000 доларів США на споживчі цілі з остаточною датою його повернення 20 листопада 2013 року.

12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до статті 3.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку № 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Кредитний договір, укладений між банком та позивачем входить до кредитного портфелю, що був проданий.

Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги портфелю кредитних договорів.

Частиною першою статті 1077 ЦК Українивстановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина третя статті 1079 ЦК Українищодо суб'єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього закону).

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Законуфакторинг є фінансовою послугою.

Встановивши, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, має статус фінансової установи за законодавством України, внесене до Державного реєстру фінансових установ України і вказані обставини не були спростовані позивачем під час розгляду справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача про відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» права на укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року.

Доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 231 від 3 квітня 2009 року, чинного на момент укладення спірного договору факторингу, та яким встановлено обмеження щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання, є безпідставними і необґрунтованими, були предметом перевірки і аналізу судом першої та апеляційної інстанції, які їх обґрунтовано спростували.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Пунктом 7 статті 28 вказаного законувстановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Нормами ЦК України та нормами наведеного вище закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб, та з урахуванням пріоритетності норм закону над підзаконним актом, суди дійшли обґрунтованого висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

Крім того, надаючи належну правову оцінку доводам позивача, викладеним в позовній заяві та апеляційній скарзі, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що ні у підпункті «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), на який посилається позивач, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Встановивши, що оспорюваний договір відповідає вимогам, встановленим частиною п'ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним.

Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції прав позивача та його представника на участь у судових засіданнях спростовуються матеріалами справи, згідно з якими позивач та його представник належним чином повідомлялися про день, час, місце розгляду справи, як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, представник позивача подавав клопотання та заяви, які вирішувались у визначеному процесуальним законом порядку, скористався своїм правом доведення обґрунтованості, заявлених позивачем вимог, в тому числі, за результатами перевірки і дослідження апеляційним судом аргументів поданої ним апеляційної скарги.

Доводи касаційної скарги позивача є аналогічними посиланням, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська