Номер провадження: 22-ц/785/5281/18
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе ОМ., Заїкіна А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представникаОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3) про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Чернявської Л.М. у м. Одеса 10 квітня 2018 року о 15 год. 57 хв., -

встановила:

27 червня 2017 року звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О «Про звільнення ОСОБА_2.» та наказу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 24 травня 2017 року № 157К «З особового складу», поновлення на посаді начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 24 травня 2017 року та допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що наказом Міністерства інфраструктури України від 15 липня 2013 року № 199-О його призначено начальником Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Разом з тим, наказом Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О позивача звільнено на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, яким передбачено розірвання трудового договору на підставі припинення повноважень посадових осіб. Позивач стверджує про незаконність його звільнення на підставі наведеної норми у зв'язку з невіднесенням, на його думку, посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до переліку посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП, та у зв'язку з протиправним не зазначенням відповідачами в оскаржуваних наказах підстав його звільнення із займаної посади. Крім того, позовна заява позивача містить посилання на незаконність оскаржуваних наказів через його звільнення із займаної посади у період тимчасової непрацездатності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2017 року залучено до участі у справі третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, який з 25 травня 2017 року призначений начальником Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3) про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді, - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 24 травня 2017 року

№ 157К в частині зазначення у ньому датою звільнення «24 травня 2017 року».

Змінено дату звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 24 травня 2017 року на 02 червня 2017 року.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О «Про звільнення ОСОБА_2.» та поновлення на посаді начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 24 травня 2017 року.

На вказане судове рішення була принесена апеляційна скарга представником ОСОБА_2, в якій останній просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а саме: на думку апелянта, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку щодо віднесення посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Апелянт вважає помилковим та необґрунтованим висновок суду в оскаржуваному рішенні про синонімічність термінів «посадова особа» та «службова особа», з огляду на суттєву різницю між колом суспільних відносин, які регулюють такі нормативно-правові акти як Кодекс України про адміністративні правопорушення та Кодекс законів про працю України. Більш того, Закон України «Про запобігання корупції», на який посилається суд у тексті оскаржуваного рішення, також розмежовує терміни «посадова особа» та «службова особа».

Отже, як вказано в апеляційній скарзі, якщо підприємства не є господарськими товариствами та у своїй діяльності не керуються законодавством про господарські товариства, вони не можуть припиняти трудовий договір з працівниками з підстав, визначених п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на факт, що знаходився на лікарняному на момент видання оскаржуваних наказів про його звільнення, про що було відомо в Міністерстві інфраструктури України та в ДП «АМПУ» і підтверджено доказами, які знаходяться в матеріалах справи. Незважаючи на це, ОСОБА_2 був звільнений з посади та в трудовій книжці зроблено запис про його звільнення «24 травня 2017 року», тобто у період тимчасової непрацездатності.

Крім того, апелянт вказує, що ОСОБА_2 не звертався до суду з позовними вимогами про зміну дати звільнення, тобто вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч.1 ст. 235 КЗпП, прийнявши рішення про зміну дати звільнення позивача, чим вийшов за межі його позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представникаОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 наказом Міністерства інфраструктури України від 15 липня 2013 року № 199-О призначений начальником Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

У відповідності до наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О «Про звільнення ОСОБА_2.», припинено повноваження позивача як начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) та звільнено його з посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) 24 травня 2017 року на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України.

Підставою звільнення визначено подання в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_4 від 23 травня 2017 року № 3026.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 вказував на неможливість його звільнення на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП у зв'язку із невіднесенням займаної ним раніше посади до переліку посадових осіб, розірвання трудового договору з якими можливе на підставі викладеної правової норми.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з такими доводами позивача.

Так, доповнення частини 1 статті 41 КЗпП пунктом 5 відбулось на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII.

Проте, враховуючи відсутність у чинному трудовому законодавстві терміну «посадова особа», суд вірно керувався ч. 3 ст. 65 ГК України, відповідно до якої керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Законом України від 11 липня 1995 N 282/95-ВР у Кодексі України про адміністративні правопорушення слова "службова особа" замінено словами "посадова особа". Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що поняття "посадова особа" та "службова особа" є синонімічними.

Службова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктами декларування є особи, зазначені, зокрема, у підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, а саме - посадові особи юридичних осіб публічного права.

З метою правильного застосування Закону України «Про запобігання корупції» рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 року № 3 затверджено Роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України "Про запобігання корупції" стосовно заходів фінансового контролю, відповідно до п. 3 яких під «посадовими та службовими особами інших державних органів» слід розуміти працівників державних органів, які здійснюють функції представників влади або обіймають посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій.

Пунктом 5.1 Положення про Одеську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрацію Одеського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18 квітня 2014 року № 184 передбачено, що керівництво Філією на принципах єдиноначальства здійснює Начальник Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням Голови підприємства.

Пунктом 5.9 Положення визначено, що Начальник Філії у межах повноважень, визначених законодавством України, Статутом Підприємства, цим Положенням, розпорядчими документами та довіреністю, наданою Головою Підприємства, зокрема: 1) здійснює управління поточною діяльністю Філії; 2) несе відповідальність за стан та діяльність Філії; 3) несе відповідальність за забезпечення безпеки мореплавства у Морському порту, додержанням законодавства з охорони праці, цивільного захисту, пожежної та екологічної безпеки у Філії; 4) у порядку, визначеному законодавством України, Статутом Підприємства, цим Положенням, розпорядчими документами Підприємства, внутрішніми актами Філії та відповідно до штатного розпису Філії призначає на посади та звільняє з посад працівників Філії; 5) несе персональну відповідальність за стан та діяльність Філії в межах Статуту Підприємства, цього Положення, інших розпорядчих документів Підприємства.

З огляду на викладені приписи Положення та враховуючи вищевказані роз'яснення, колегія суддів погоджується із висновком суду про необґрунтованість тверджень позивача щодо невіднесення посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП.

Тим більше, чинним трудовим законодавством не передбачено жодних виключень з переліку посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі вищенаведеної норми КЗпП.

Щодо твердження ОСОБА_2 про протиправність не зазначення відповідачами в оскаржуваних наказах причин звільнення позивача, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Так, у відповідності до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Наведений припис Верховного Суду України стосується розгляду судами справ про звільнення працівників із займаних ними посад на конкретно визначених правових підставах, наведених пунктами статей 36, 38, 39, 40, 41 КЗпП.

Разом із тим, розірвання трудового договору на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП з формулюванням «припинення повноважень посадових осіб», як те передбачено вказаною правовою нормою, не вимагає від власника підприємства або уповноваженого ним органу зазначення серед підстав звільнення будь-яких інших причин, адже підстави звільнення, на необхідності дослідження яких наголошено Верховним Судом України у Постанові Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено чинним законодавством у самому формулюванні підстав звільнення, наведених у вищенаведених статтях КЗпП.

Натомість, чинним законодавством не вимагається від роботодавця зазначення у наказі про звільнення або у трудовій книжці будь-яких інших підстав у разі звільнення працівника на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП, окрім зазначення про розірвання трудового договору на підставі «припинення повноважень посадової особи».

Таким чином, доводи позивача про незаконність його звільнення на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП є необґрунтованими.

Стосовно доводів позивача про незаконність оспорюваних ним наказів з підстав його звільнення із займаної посади у період тимчасової непрацездатності, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з

ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

У відповідності до пункту 7.10 Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 25 березня 2016 року № 119, та пункту 5.1 Положення Про Одеську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрацію Одеського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18 квітня 2014 року № 184, Одеську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на принципах єдиноначальства очолює Начальник Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням Голови Підприємства.

Згідно до пункту 1.1 Положення, Уповноваженим органом управління Одеської філії є Міністерство інфраструктури України.

Отже, правовою підставою для звільнення позивача у розумінні наведених Статуту та Положення є саме оскаржуваний позивачем наказ Міністерства інфраструктури України як Уповноваженого органу управління.

Як зазначено вище, у відповідності до пункту 1 Наказу Міністерства від 23 травня 2017 року № 58-О повноваження ОСОБА_2, як начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», припинено шляхом звільнення 24 травня 2017 року.

Разом з тим, у відповідності до пункту 2 наведеного наказу, у разі тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 датою звільнення необхідно вважати перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду його тимчасової непрацездатності, що не перевищує встановленого законодавством строку.

При цьому, окремим дорученням в.о. Міністра інфраструктури України ОСОБА_5 №312/10/11-17 від 11 квітня 2017 року зобов'язано ОСОБА_2 надати в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності до Міністерства інфраструктури поштою та факсом належним чином завірені копії документів, що підтверджують тимчасову непрацездатність (завірені копії лікарняних листів). Невиконання ОСОБА_2 окремого доручення підтверджено ним письмовими поясненнями, зареєстрованими в канцелярії суду 14 лютого 2018 року.

Таким чином, зміст оскаржуваного наказу від 23 травня 2017 року № 58-О «Про звільнення ОСОБА_2.» про визначення дати звільнення у перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду його тимчасової непрацездатності, обумовлений невиконанням ОСОБА_2 окремого доручення Міністерства від 11 квітня 2017 року № 312/10/11-17, яким позивача зобов'язано надати належним чином завірені копії документів, що підтверджують його тимчасову непрацездатність.

З огляду на викладене, вбачається повна відповідність оскаржуваного позивачем наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О вимогам чинного трудового законодавства також і в частині встановлення ним дати звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Крім того, з наказу вбачається, що підставою для прийняття наказу було подання в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_4 від 23 травня 2017 року № 3026, як передбачено вищевикладеними приписами Положення та Статуту.

Наведені фактичні обставини справи, у повній мірі підтверджені належним та достатнім доказовим матеріалом, дозволяють дійти висновку щодо відповідності оскаржуваного наказу Міністерства інфраструктури України вимогам чинного трудового законодавства, що виключає правові підстави для визнання його незаконним та скасування.

Одночасно з тим, суд дійшов вірного висновку щодо визнання незаконним та скасування наказу Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 24 травня 2017 року № 157К в частині дати звільнення ОСОБА_2 із займаної ним посади 24 травня 2017 року.

Адже, як вже встановлено судом, вказаний наказ прийнято Адміністрацією Одеського морського порту на виконання наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О, пунктом 2 якого зазначено, що датою звільнення ОСОБА_2 необхідно вважати перший день, що слідує останньому дню періоду його тимчасової непрацездатності.

Згідно Листків непрацездатності від 20 квітня 2017 року Серії АДЖ № 714285 та від 25 травня 2017 року Серії АДЖ № 714546, копії яких містяться в матеріалах справи, ОСОБА_2 перебував на лікарняному в період з 21 квітня по 25 травня 2017 року та з 26 травня по 01 червня 2017 року.

Проте, одночасно з посиланням на наказ Уповноваженого органу управління, у наказі Адміністрації Одеського морського порту помилково, за відсутності оригіналів листків непрацездатності, визначена дата звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - 24 травня 2017 року, тобто день, який у відповідності до наданих на огляд тільки у судовому засіданні суду першої інстанції оригіналів Листків непрацездатності від 20 квітня 2017 року Серії АДЖ № 714285 та від 25 травня 2017 року Серії АДЖ № 714546, включено до періоду тимчасової непрацездатності ОСОБА_2

У відповідності до вказаних Листків непрацездатності, останнім днем непрацездатності ОСОБА_2 було 01 червня 2017 року, у зв'язку із чим звільнення позивача, у відповідності до наказу Міністерства, мало відбутись не 24 травня 2017 року, як зазначено у наказі від 24 травня 2017 року № 157К, а 02 червня 2017 року.

Саме невірне визначення Одеською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» дати звільнення стало підставою для вчинення запису у трудовій книжці ОСОБА_2 про його звільнення 24 травня 2017 року.

З огляду на викладене, з метою захисту трудових прав ОСОБА_2, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визнання незаконним та скасування наказу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 24 травня 2017 року № 157К лише в частині визначення дати звільнення ОСОБА_2 із займаної ним посади - 24 травня 2017 року.

При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання незаконним та скасування наказу від 24 травня 2017 року № 157К, суд наголосив на відсутності правових підстав для його поновлення на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» оскільки, як зазначено вище, наказ Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у розумінні Статуту та Положення не став правовою підставою для звільнення ОСОБА_2, а прийнятий на виконання наказу Міністерства та за своєю правовою природою є внутрішнім локальним актом Одеської філії, що містить вказівку на виконання наказу Міністерства в частині зазначення у трудовій книжці дати звільнення позивача.

Наведене підтверджується і наявною у матеріалах справи копією трудової книжки ОСОБА_2, згідно до якої підставою звільнення визначено саме наказ Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О.

Тобто, визнання незаконним та скасування наказу, який не став правовою підставою для звільнення позивача, у сукупності із встановленням судом факту відповідності наказу Міністерства вимогам чинного трудового законодавства, позбавило суд правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про його поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія не приймає до уваги довід апеляційної скарги представника ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції суд помилково дійшов до висновку щодо віднесення посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, виходячи з наступного.

Службова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти лгії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо)

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 26 квітня 2002 №5 «Про судову практику у справах про хабарництво», організаційно-розпорядчими обов'язками(наявність яких є характерним для поняття "посадова особа") є обов'язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від Форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Перелік посадових осіб, з якими може бути припинений трудовий договір на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України та обмеження щодо застосування звільнення працівника на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України в залежності від виду трудового договору (строковий чи безстроковий), законодавством не передбачено.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках, передбачених статтею 40 КЗпП України, а з окремими категоріями працівників - у випадках, визначених статтею 41 КЗпП України. У листі Міністерства юстиції України від 22 лютого 2013 р. № 1332-0-26-13/11 зазначається, що головним критерієм віднесення особи до посадової є наявність в такої особи організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій.

У той же час, під адміністративно-господарськими обов'язками розуміютьсяобов'язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації забезпечення контролю за цими операціями тощо.

Позивач був призначений на посаду начальника Одеської Філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про морські порти України» передбачено, що керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) діє на підставі положення про адміністрацію морського порту, яке затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту.

Відповідно до 5.1. Положення про Одеську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацію Одеського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18 квітня 2014 № 184 (далі - Положення), керівництво Філією на принципах єдиноначальства здійснює начальник Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням Г олови Підприємства.

Начальник філії у межах повноважень, визначених законодавством України, статутом підприємства та Положенням (п.5.9.), здійснює управління поточною діяльністю Філії;несе відповідальність за стан та діяльність Філії;створює необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського та/або податкового обліку, забезпечує неухильне виконання всімапідрозділами і працівниками вимог щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів, своєчасне складання та подання внутрішньої і зовнішньої звітності, яку підписує згідно з довіреністю та розпорядчих документів Підприємства, представляє інтереси Підприємства в органах податкової служби з правами згідно з виданою довіреністю; у порядку, визначеному законодавством України, Статутом Підприємства, цим Положенням, розпорядчими документами Підприємства, внутрішніми актами Філії та відповідно до штатного розпису Філії призначає на посади та звільняє з посад працівників Філії; забезпечує ефективне використання та збереження майна, закріпленого за Філією; забезпечує здійснення безготівкових розрахунків в національній та іноземній валюті, операцій з готівкою, підписує платіжні документи, надає повноваження на підпис розрахунково-платіжних документів по рахунках Філії в установах банків; укладає від

імені Підприємства договори згідно з виданою йому довіреністю; відповідно до положень Колективного договору, розпорядчих документів Підприємства та внутрішніх актів Філії про оплату праці, а також в межах фонду оплати праці відповідно до затвердженого Підприємством фінансового плану Філії встановлює працівникам Філії конкретні розміри тарифних ставок і посадових окладів, надбавок, доплат; у встановленому законодавством України порядку видає накази, розпорядження, інструкції і дає вказівки, обов'язкові до виконання для всіх працівників Філії, тощо.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 обіймав посаду на державному підприємстві, наділеному функціями органу державної влади Міністерством інфраструктури України, пов'язану із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Крім того, колегія суддів не погоджується із твердженням апелянта ОСОБА_2 про незаконність оспорюваних ним наказів з підстав його звільнення із займаної посади у період тимчасової непрацездатності.

У відповідності до пункту 7.10 Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Одеську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на принципах єдиноначальства очолює Начальник Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням Голови Підприємства.

Згідно до пункту 1.1 Положення Уповноваженим органом управління Одеської філії є Міністерство інфраструктури України.

Отже, правовою підставою для звільнення ОСОБА_2 у розумінні наведених Статуту та Положення є саме оскаржуваний позивачем наказ Міністерства інфраструктури України як Уповноваженого органу управління.

Як зазначено вище, у відповідності до пункту 1 Наказу Міністерства від 23 травня 2017 року № 58-0 повноваження Позивача, як начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», припинено шляхом звільнення 24 травня 2017 року.

Разом із тим, у відповідності до пункту 2 наведеного наказу, у разі тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 датою звільнення останнього необхідно вважати перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду його тимчасової непрацездатності, що не перевищує встановленого законодавством строку.

Окремим дорученням в.о. Міністра інфраструктури України №312/10/11-17 від 11 квітня 2017 року зобов'язано ОСОБА_2 надати в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності до Міністерства інфраструктури поштою та факсом належним чином завірені копії документів, що підтверджують тимчасову непрацездатність (завірені копії лікарняних листів). Вказане доручення апелянтом виконано не було.

Таким чином, зміст оскаржуваного наказу від 23 травня 2017 року № 58- О «Про звільнення ОСОБА_2.» про визначення дати звільнення у перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду його тимчасової непрацездатності, обумовлений невиконанням ОСОБА_2 окремого доручення Мінінфраструктури.

Крім того, з наказу вбачається, що підставою для прийняття наказу було подання в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 23 травня 2017 року № 3026, як передбачено приписами Положення та Статуту.

Таким чином, наведені фактичні обставини справи, у повній мірі підтверджені належним та достатнім доказовим матеріалом, дозволили суду дійти висновку щодо відповідності оскаржуваного наказу Міністерства інфраструктури України вимогам чинного трудового законодавства, що не дало суду правових підстав для визнання його незаконним та скасування.

Необґрунтованим також є посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки однією з позовних вимог ОСОБА_2 була вимога про визнання незаконним та скасування наказу ОФ ДП «АМПУ» від 24 травня 2017 року № 157К «З особового складу», виданого на виконання наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-0, яким днем звільнення визначено перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності ОСОБА_2

Разом із тим, як встановив суд першої інстанції, наказ ОФ ДП «АМПУ» від 24 травня 2017 року № 157К, прийнятий на виконання наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-0, видано усупереч до наведеного наказу в частині недотримання ОФ ДП «АМПУ» обов'язку щодо вірного зазначення у своєму наказі та трудовій книжці вивільнюваного працівника дати звільнення, наведеної в наказі Уповноваженого органу управління.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, наділений повноваженнями щодо часткового задоволення позовних вимог, обґрунтовано визнав незаконним та скасував наказ ОФ ДП «АМПУ» в частині дати звільнення.

Разом із тим, скасування наказу ОФ ДП «АМПУ» в частині визначення дати звільнення, що не суперечить компетенції суду, та поновлення права ОСОБА_2 на визначення у трудовій книжці вірної дати звільнення, вимагає застосування судом способу захисту, який дійсно захищає/поновлює наведене право позивача.

Відповідно до частини 2 статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тому, усунення судом першої інстанції порушення з боку ОФ ДП «АМПУ» права ОСОБА_2 на вірне зазначення у трудовій книжці дати звільнення, встановленої Міністерством інфраструктури України, та скасування наказу ОФ ДП «АМПУ» у наведеній частині вимагає поновлення відповідного права позивача єдиним можливим способом - шляхом зміни судом дати звільнення на визначену Міністерством інфраструктури.

З наведеного вбачається, що зміна оскаржуваним судовим рішенням дати звільнення є не виходом суду за межі позовних вимог, а застосуванням у розумінні частини 2 статті 5 ЦПК України способу ефективного захисту/поновлення права ОСОБА_2 на визначення у його трудовій книжці вірної дати звільнення, компетенція щодо визначення якої належить виключно Міністерству інфраструктури України.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Южного міського суду Одеської області від 29 січня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представникаОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 30 серпня 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе