АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4001/18 Справа № 199/6713/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

за участю секретаря - Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року

у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, про визнання неправомірною бездіяльність, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року скаргу ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 про визнання бездіяльності незаконною, зобовязання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано неправомірним рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 з виконання ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 199/6713/14-ц ( 4с/199/42/17) щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття його до виконання.

Зобов'язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 вчинити дії з виконання ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 199/6713/14-ц ( 4с/199/42/17);

Стягнуто з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 44, 80 грн.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

З такою ухвалою не погодився Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_2 повністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебував виконавчий документ ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2017 року, якою скаргу Громадської організації «Дніпропетровська незалежна Правозахисна громадська організація» в інтересах члена своєї організації ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство внутрішніх справ України, Державна казначейська служба України, Дніпропетровське міське управління Головне управління Міністерство внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, на бездіяльність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у провадженні якого знаходяться виконавчі листи у справі № 199/6713/14ц, видані Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 17 лютого 2017 року, зареєстровані за вхідним №12-480; №12-481, 12-479 від 17.02.2017 року щодо невиконання виконавчих листів у справі № 199/6713/14 ц у встановлений законом термін.

Зобовязано центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у провадженні якого знаходяться виконавчі листи по справі № 199/6713/14ц, видані Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 17 лютого 2017 року усунути порушення прав ОСОБА_2 шляхом перерахування коштів за виконавчими листами у справі № 199/6713/14-ц через відділення «Укрпошти» №82 за місцем проживання стягувача ОСОБА_2: м. Дніпро, вул.. Передова, 617.

Зобовязано центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів нарахувати та виплатити компенсацію за порушення строків перерахування коштів на користь ОСОБА_2 за виконавчими листами по справі № 199/6713/14 ц про стягнення коштів з державного органу за весь час прострочення з моменту настання права на нарахування компенсації до моменту фактичного виконання виконавчих листів у справі № 199/6713/14ц.

Стягнуто з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, на користь ОСОБА_2 витрати, повязані з явкою до суду у розмірі 38, 68 грн.

Повідомленням головного державного виконавця Нещадима І.С. від 13.02.2018 року виконавчий лист було повернуто стягувачу без прийняття до виконання з тих підстав, що ОСОБА_2 до заяви про відкриття виконавчого провадження не додано підтвердження сплати авансового внеску. Крім того, державний виконавць зауважив, що у поданому до виконання виконавчому документі містяться декілька дій щодо боржника, а ухвала суду в частині стягнення боргу у розмірі 38,68 грн. має виконуватись органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а не державною виконавчою службою.

Стягувачем ОСОБА_2 02.03.2018 року подано скаргу на вищевказне рішення головного державного виконавця Нещадима І.С. з посиланням на його незаконність та необґрунтованість.

Задовольняючи скаргу в частині визнання рішення від 13.02.2018 року про повернення виконавчого документу та зобов'язання вчинити дії з його виконання, суд першої інстанції виходив з норм Закону України Про виконавче провадження, дійшовши висновку про обґрунтованість скарги в указаній частині.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Згідно п.2 ч.1 ст.3 Закону України Про виконавче провадження, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, ухвал судів у цивільних справах.

Статтею 4 зазначеного Закону передбачені вимоги до виконавчого документа, зокрема, у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обовязок чи право стягнення є солідарним.

Як було зазначено вище, виконавчим документом, з примусового виконання якого заявник звернувся стягувач до ДВС, є ухвала суду, яка набрала законної сили в установленому законом порядку, а не виконавчий лист.

Державним виконавцем безпідставно зазначено щодо невідповідності цієї ухвали, як виконавчого документу, нормам ст.4 Закону України Про виконавче провадження, а маючи процесуальні питання щодо реалізації зазначеного судового рішення, державний виконавець мав можливість звернутись до суду із заявою про встановлення порядку його виконання чи роз'яснення.

Приведення ухвали суду у відповідність вимогам ст.4 Закону України Про виконавче провадження законом не передбачено.

Що стосується не сплати ОСОБА_2 авансового внеску, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно ч.2 ст.26 Закону України Про виконавче провадження до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

В силу п.4 ч.1 ст. 37 зазначеного закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене ст.43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Відповідного попередження матеріали справи не містять, а в оскаржуваному рішенні державного виконавця не міститься мотивів необхідності сплати авансового внеску.

Як вбачається з ухвали суду від 21.06.2017 року, судом стягнуто з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, на користь ОСОБА_2 витрати, повязані з явкою до суду у розмірі 38,68 грн.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України Про виконавче провадження у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Доказів добровільного виконання ухвали суду центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, матеріали справи не містять, отже ОСОБА_2 в установленому законом порядку звернувся до виконавчої служби із заявою про примусове виконання цього судового рішення. Посилання державного виконавця на те, що органами ДВС не допускається проведення виконавчих дій щодо вказаного боржника не ґрунтуються на законі.

Виходячи з наведеного, рішення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є помилковим.

Наведене спростовує доводи заявника апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування ухвали місцевого суду від 02 квітня 2018 року про часткове задоволення скарги ОСОБА_2, а також доводи щодо законності та обґрунтованості рішення державного виконавця від 13.02.2018 року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано керувався нормами ч.2,3 ст. 138 ЦПК України, дійшовши висновку про стягнення із Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 компенсацію за відрив від звичайних занять у сумі 44,80 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального закону не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Таким чином, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_4