АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4407/2018 Головуючий в 1-й інстанції - Грегуль О.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів :

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про визнання причини відсутності на робочому місці поважною,визнання незаконним накладення дисциплінарного стягнення,поновлення на роботі,стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання виплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності,стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року позивач пред'явив вказаний позов до відповідача та зазначав, що з 11.01.2002 року працював у Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику, а з 29 травня 2015 року був переведений на посаду завідувача наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам'яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам'яток.

06 жовтня 2016 року його було звільнено з роботи за прогули 13 та 14 вересня 2016 року відповідно до п. 4 ,ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із звільненням його з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,після уточнення своїх вимог, просив визнати причину відсутності на робочому місці в період з 13 по 14 вересня 2016 року в зв'язку з хворобою поважною, визнати незаконним накладення дисциплінарного стягнення в вигляді звільнення і скасувати наказ відповідача № 332-о від 06.10.2016 року про звільнення, поновити його на роботі з 06.10.2016 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.10.2016 року по час винесення рішення у справі в сумі: 194373,90 грн., зобов'язати виплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АДА № 265014 та стягнути з відповідача моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5000 грн., яка заподіяна йому звільненням за вказаних обставин.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що судом не враховані норми чинного законодавства та обставини, які є важливими для правильного вирішення справи. Судом не враховані встановлені обставини, які свідчать про поважність причини неявки його на роботу 13 та 14 вересня 2016 року, а саме: звернення його 12 вересня 2016 року до лікаря зі скаргами на стан здоров» я та знаходження його у вказані дні на амбулаторному лікуванні, що підтверджено записом лікаря в амбулаторній картці, а в зв'язку з погіршенням стану здоров'я було відкрито листок непрацездатності з 15.09.2016 року і після одужання він став до роботи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що у зв'язку з відсутністю позивача на роботі з 12 вересня 2016 року по 23 вересня 2016 року та на виконання вимоги ст. 149 КЗпП України, роботодавець зажадав від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, на що він зазначив, що 12, 13, 14 вересня він перебував на лікарняному і що у листку непрацездатності серії АДА № 441133 лікарем помилково зазначена дата (відкриття листка непрацездатності) 15 вересня 2016 року. При цьому поважність причини відсутності на роботі з 12 вересня 2016 року по 23 вересня 2016 року ОСОБА_1 аргументує перебуванням на амбулаторному лікуванні, надавши на підтвердження факту перебування на амбулаторному лікуванні та втрати працездатності на період відсутності з 12 вересня 2016 року по 23 вересня 2016 року листок непрацездатності серії АДА № 441133, виданий 15 вересня 2016 року.На лист заповідника від 29.09.2016 № 04/25-511 Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва листом від 04.10.2016 року № 16-103 надав відповідь, що пацієнтом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 був здійснений виклик сімейного лікаря за місцем проживання - 12 вересня 2016 року та після проведення обстеження лікарем ОСОБА_2 йому було надано рекомендації щодо лікування, при цьому - працездатність збережена,а отже позивач повинен був прибути на роботу і виконувати свої посадові обов'язки.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що позивач з відповідачем перебували в трудових відносинах, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача.

13 і 14 вересня 2016 року, позивач був відсутній на роботі.

Наказом від 06.10.2016 року № 332-о позивача звільнено з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України із-за відсутності на робочому місці 13 і 14 вересня 2016 року.

На час звільнення позивача, останній не був членом профспілкової організації, зареєстрованої у відповідача.

Відповідно до запису лікаря в амбулаторній картці позивача, ОСОБА_1 дійсно звертався до лікаря зі скаргами на свій стан здоров'я 12.09.2016 року.

Згідно із випискою з амбулаторної карти, зокрема, довідки № 156 від 11.10.2016 року, виданої позивачу лікарем ОСОБА_2, ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні з 12.09.2016 року по 14.09.2016 року і в зв'язку з погіршенням стану здоров'я, відкрито листок непрацездатності з 15.09.2016 року.

Відповідно до листа комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 від 04.10.2016 року № 16-103, адресованого відповідачу, 12.09.2016 року лікар загальної практики - сімейний лікар, ОСОБА_2 була на виклику в пацієнта ОСОБА_1 за адресою його проживання і після обстеження лікарем були надані рекомендації щодо лікування. При цьому, працездатність збережена і лише при повторному огляді було прийнято рішення про видачу тимчасового листка непрацездатності з 15.09.2016 року.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих сторонами доказів вбачається відсутність поважних причин невиходу ОСОБА_1 13 та 14 вересня 2016 року на роботу, а докази якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не свідчать про поважність причин відсутності позивача на роботі 13 і 14 вересня 2016 року.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва , який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складі колегії суддів вважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; .

У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно із ст.147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується власником до працівника за порушення трудової дисципліни.

Підставою для застосування до ОСОБА_1 стягнення у вигляді звільнення за порушення трудової дисципліни на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України стала його відсутність на роботі 13 та 14 вересня 2016 року без поважних причин, зважаючи на ту обставину, що лікарняний лист про непрацездатність останньому видано лише з 15.09.2016 року.

Статтею 149 КЗпП України, на власника або уповноважений ним орган до застосування дисциплінарного стягнення покладено обов»язок зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Перед застосуванням до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, відповідачем від останнього відібрано письмові пояснення.

Як убачається з матеріалів справи, то наказом № 243-о від 19.07.2016 року ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани за неповідомлення завчасно про причини відсутності 08.07.2016 року на робочому місці ( а.с. 64).

Оцінюючи підстави звільнення позивача, додержання відповідачем порядку звільнення останнього, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотримання норм трудового права, оскільки з боку позивача 13,14 вересня 2016 року дійсно відбувся прогул без поважних причин, відповідачем від останнього отримано письмові пояснення та належним чином їх перевірено (звернення до медичного закладу за роз'ясненнями), а також враховано попередню роботу працівника, який протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення ( 19.07.2016 року), яке не було зняте, допустив нове порушення трудової дисципліни.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про поважність причини відсутності на роботі 13,14 вересня 2016 року з посиланням на те, що відповідно до Інструкції про порядок видачі документів,що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян від 13.11.2001 року № 455 МОЗ України, не тільки лист непрацездатності вказує на тимчасову непрацездатність, але й довідки видані особам про проходження діагностичного обстеження та/або особам, що самостійно звернулись по консультаційну допомогу, що, на його думку, є запис в його медичній картці 12.09.2016 року, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вказаний запис про звернення позивача за медичною допомогою, датований 12.09.2016 року (а.с. 13-15).

Тобто, тимчасово непрацездатним ОСОБА_1, без видачі листка непрацездатності, був тільки 12.09.2016 року, що і враховано відповідачем, який визнав прогулом тільки 13 та 14 вересня 2016 року.

Будь-яких доказів того, що 13 та 14 вересня 2016 року ОСОБА_1 за станом здоров'я не міг вийти на роботу, оскільки проходив діагностичне обстеження та/або звертався за консультаційною допомогою, матеріали справи не містять та позивачем не надавались.

Так , ОСОБА_1 15.09.2016 року звернувся за консультаційною допомогою і лише з цієї дати лікар прийшов до об'єктивного висновку про непрацездатність позивача, видавши йому листок непрацездатності серії АДА № 441133, про що здійснив відповідний запис у медичній картці позивача, який особисто поставив свій підпис про видачу йому листка в його корінці, що свідчить про його обізнаність щодо дати відкриття листка непрацездатності ( а.с.63 зворот) .

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв&q?ни;язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Разом з тим з ОСОБА_1 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за подачу позивачем апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції , оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.05.2018 року його сплату було відстрочено за клопотанням позивача до ухвалення судового рішення у даній справі судом апеляційної інстанції.

Однак, зважаючи на розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача за подачу апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити його розмір з 4574,67 грн. до 2 287,00 грн..

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( місце проживання: 02166, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) в доход держави судовий збір в розмірі 2287,00 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: