ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3331/18 Справа № 202/4305/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту належності права власності, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

У ліпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту належності права власності, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2018 року справу за позовом ОСОБА_2 передано на розгляд по територіальності до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2018 року скасувати та постановити рішення, яким направити справу для розгляду в Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська в іншому складі суду, зазначаючи, що ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для передачі справи по територіальності до іншого суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Передаючи справу на розгляд по територіальності до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 зловживаючи своїми процесуальними правами штучно об'єднала свої позовні вимоги з приводу нерухомого майна з метою розгляду справи саме Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська з порушенням правил підсудності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Зі змісту статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту належності права власності, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом та просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3; встановити факт належності ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку набувальної давності; встановити факт постійного проживання її зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім'єю з 05 серпня 2007 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,5 кв.м, житловою площею 11,5 кв.м у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України, в редакції Закону України №1618-IV від 18 березня 2004 року, який діяв на момент подання позовної заяви, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України в п.2 своєї постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, спори, пов'язані із захистом права власності та інших речових прав, розглядаються судами відповідно до визначеної процесуальним законом юрисдикції. Відповідно до Цивільного процесуального кодексу (в попередній редакції) позови, що виникають з приводу захисту права власності та інших речових прав на нерухоме майно пред'являються за місцем знаходження майна або основної його частини (виключна підсудність). До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об'єкти нерухомості, об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Головним з принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно грубого зловживання позивачем ОСОБА_2 своїми процесуальними правами, яке виразилося в ненаданні жодного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог в частині нерухомого майна, розташованого саме в Індустріальному районі м.Дніпра, з метою визначення підсудності даної справи.

Крім того, зважаючи на те, що по даній справі 08 серпня 2016 року ухвалювалось заочне рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, а саме відносно квартири АДРЕСА_2, яка саме розташована на території Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпро, колегія суддів вважає, що даний позов було подано навмисне саме до Індустріального районного суду.

Також колегія суддів наголошує на тому, що сама позивач не заперечувала проти передачі її позову на розгляд у зв'язку з виключною підсудністю, та звертає увагу, що дану ухвалу оскаржує саме відповідач, а не позивач.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови у прийнятті зустрічної позовної заяви правильність ухвали не спростовують і не дають підстав до висновку про її незаконність.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання. Тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою і її слід залишити без змін.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.