Справа № 191/1953/18
Провадження № 2/191/576/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гречко Ю.В.

за участю секретаря Борисової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що починаючи з жовтня 2000 року він працював у воєнізованій охороні Придніпровської залізниці. Наказом № НО-169/ОС від 23 лютого 2018 року. 28 лютого 2018 року його було звільнено з посади заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗпП України. Вказане звільнення вважає незаконним з наступних підстав.

З 26 лютого 2018 року позивач перебував на лікарняному до 23 квітня 2018 року. Про свою хворобу позивач повідомляв відділ кадрів і надавав відповідні листки непрацездатності в підтвердження проходження лікування на стаціонарі, а саме листи не непрацездатності: серії АДК №186174, серії АДК № 186294, серії АДК №510125, серії АДК № 329360, серії АДК №038350. У позивача виникли підстави для перенесення звільнення за ст.38 КЗпП, за таких обставин позивач узгоджував з роботодавцем своє бажання перенести дату звільнення на останній день хвороби, або на наступний після цього робочий день.

Про звільнення позивач дізнався лише 25 квітня 2018 року, що підтверджується підписом в наказі, а також в той же день було отримано трудову книжку.

Чинне законодавство зобовязує роботодавця розрахуватися із працівником саме в день звільнення, а також віддати йому трудову книжку з унесеним до неї записом про звільнення. Вказані дії відповідача є порушенням ст.47 КЗпП України.

Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив його без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст.235 КЗпП України зобовязаний поновити на попередній роботі.

Отже, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення, йому не було нарахована середньомісячна заробітна плата, відповідач при поновленні його на раніше займаній посаді зобовязаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Просить поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; Стягнути з регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

До початку відкритого судового засідання представник відповідача надав суду заперечення, в яких посилається на те, що відповідач не погоджується з твердженнями викладеним у позовній заяві оскільки останні не відповідають дійним обставинам справи. Так, позивач дійсно працював у відповідача з 03 жовтня 2000 року відповідно до наказу про прийом на роботу від 03.10.2000 № 277/К на різних посадах. В подальшому після досягнення відповідного віку позивач звернувся до керівництва відповідача із заявою від 23 лютого 2018 року про його звільнення 28 лютого 2018 року у звязку з виходом на пенсію за віком. Керуючись ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) яка визначає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений в невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, а у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема виходом на пенсію, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник відповідачем, видав наказ від 23 лютого 2018 року № НОК-163/ОС про звільнення позивача 28 лютого 2018 року, тобто у строк, про який він просив. Дії Відповідача регламентовані положеннями ст. 38, 40 КЗпП України та жодним чином не суперечать їм. Так, ст.38 КЗпП України, як вказувалось вище, передбачає обовязок власника або уповноваженого ним органу звільнити працівника у строк, про який просить працівник, тобто звільнення працівника за ст. 38 КЗпП України не і ініціативою роботодавця. Зі змісту ч.3 ст.40 Кодексу законів про працю України вбачається, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Ключовим для застосовування змісту цієї норми є саме ініціатива власника або уповноваженого ним органу (в даному випадку відповідача). Вказане кореспондується з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, який визначає, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Крім того, Міністерство соціальної політики України у своєму листі від 27.04.2012 № 70/06/186-12 зазначає, що чинним законодавством України не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та вказано, що право на оплату часу непрацездатності виникає в період роботи, включаючи і день звільнення.

Щодо здійснення повного розрахунку з позивачем у день звільнення, то відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На виконання вказаної норми відповідальними працівниками відповідача було здійснено виплату всіх сум, що належать оозивачу, про що свідчить платіжна відомість №70 від 28 лютого 2018 року. Крім того, в день звільнення позивач дійсно був непрацездатний. З урахуванням вимог ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», яка визначає, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством позивачу сплачено кошти за період його непрацездатності після звільнення. Повязано це з тим, що позивач хворів з 26 лютого 2018 року до 07 березня 2018 року, а стати до роботи йому необхідно було 08 березня 2018 року, про що свідчить листок непрацездатності серії АДК №186174. Керуючись вищевказаною нормою (ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування») позивачу був оплачений безперервний період непрацездатності, який охоплює час роботи та час після звільнення (з 01 березня 2018 року до 07 березня 2018 року). Тобто відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем. Таким чином, вимоги позивача є необґрунтованими та, на думку відповідача, не підлягають задоволенню. Просить відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 до початку відкритого судового засідання надав відповідь на відзив, в якому посилається на те, що 20 жовтня 2017 року позивачем було надано службову записку на імя першого заступника Директора РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_3, у звязку з чим з боку начальника загону ОСОБА_4 почались переслідування і погрози на адресу позивача, а саме щодо притягнення до відповідальності за 9-ть місяців 2017 року за незбереженні перевезення, де зменшення збитків по Запорізькому регіону в цілому в 4-ри рази в порівнянні з 2016 роком. Після виходу з відпустки позивача направити на позачергове проходження медичної комісії, начебто НБТ ОСОБА_5 при перевірці охорони праці зробив зауваження. По кінці року начальник загону ОСОБА_4 мав намір подати клопотання до ЦУО на притягнення його до відповідальності. 08 грудня 2017 року позивач був ознайомлений з наказом № НОР-1 442 про направлення на позачерговий медичний огляд, в якому вказав свої заперечення, але, незважаючи на це, пройшов медичний огляд 18 грудня 2018 року. 28 грудня 2017 року позивачу вручено наказ №762/Н про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а згодом 19 лютого 2018 року вручено наказ №84/Н про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Надсилалась телеграма №39/НОР-1 від 31 січня 2018 року щодо проведення оперативного розбору випадку не збереженого перевезення вантажу по відправці. Позивач надавав свої заперечення та пояснення. Позивачем отримано телеграму № НО-20/75 від 21 лютого 2018 року HOP-1, якою він був запрошений на 23 лютого 2018 року о 10-00 годин. З вищевикладеного прослідковується з боку керівництва примушення позивача щодо написання заяви про звільнення, не можливо було виконувати свої посадові обовязки під постійним тиском. 26 лютого 2018 року позивач захворів, повідомивши про це відділ кадрів та керівництво, а також було повідомлено про намір залишитися на займаній посаді, але про своє звільнення позивач дізнався лише 25 квітня 2018 року, коли надав лікарняний лист до відділу кадрів. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Заява була відкликана позивачем, на посаду особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації не запрошувалася. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. На підставі вищевикладеного вважає звільнення позивача з займаної посади незаконним, свої позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримують в повному обсязі.

До початку відкритого судового засідання представники відповідача надав заперечення, в яких посилається на те, що на судовому засідання, що представником позивача було надано відповідь на відзив, з викладеним у відзиві відповідач не погоджується та вважає необґрунтованим з огляду на таке. Стосовно притягнення до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до ст. 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано заході стягнення у вигляді догани або звільнення. Враховуючи те, що Позивачем було двічі порушено трудову дисципліну до нього були застосовані заходи стягнення у вигляді оголошення догани відповідно до наказів від 28 грудня 2017 року №762/Н та від 19 лютого 2018 року №84/Н. Посилаючись на вказані накази позивач безпідставно стверджує, що на нього здійснювався тиск. На сьогодні вказані накази є чинними, а тому твердження, про начебто тиск з боку представників Відповідача на Позивача з метою примушення до звільнення є необґрунтованими та надуманими. Крім того, видання наказів є реакцією з боку керівництва Відповідача на порушення трудової дисципліни Позивачем та жодним чином не може тлумачитись, як примушення до звільнення. Стосовно тверджень Позивача про начебто примус до звільнення з боку ОСОБА_6Так, в ході судового засідання, що відбулось 22 жовтня 2018 року позивач стверджував, що начебто ОСОБА_6 змусив його написати заяву про звільнення. Але такі твердження є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_6, обіймаючи посаду начальника відділу охорони вантажів та обєктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» не був наділений правом прийому, звільнення та, навіть, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників підрозділу. Правом звільнення Позивача, як заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» має лише керівник регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що визначено наказом від 06.04.2016 № 110/Н «Про номенклатуру посад регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».Стосовно відкликання заяви про звільнення Позивачем. В ході судового засідання Позивач зазначив, що він начебто відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, але таке не відповідає дійсним обставинам справи. Так, відповідно до абзацу 2 п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дійсно визначено право працівника відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку проводиться, якщо на його місце не запрошена інша особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. В даному випадку мається на увазі, що відкликання заяви про звільнення за власним бажанням може бути здійснено лише у письмовій формі. Позивач не звертався до керівництва Відповідача про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, а тому його звільнення є цілком правомірним. Просить відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

До початку відкритого судового засідання представник відповідача надав пояснення, в яких посилається на те, що у судовому засідання представником були допитані свідки з боку позивача, але свідчення цих осіб протирічать певним фактам, про що наведено нижче. Стосовно свідчень ОСОБА_7, у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 стверджувала, що начальник структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_4, начебто примушував позивача звільнитися. Зокрема, примушення начебто здійснювалось за телефонними дзвінками від ОСОБА_4 в період з червня по серпень 2017 року. Разом з тим такі твердження є не логічними. Так, ОСОБА_4 підписано подання від 23 жовтня 2017 року № НОР-1-4/2652, тобто після подій начебто примушення до звільнення, про нагородження позивача з нагоди 60-ти річчя з дня народження. На підставі вказаного подання структурним підрозділом «Служба воєнізованої охорони» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» підготовлено подання на імя директора регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 23 жовтня 2017 року № НО-8/1280 з аналогічним проханням. На підставі вказаних документів видано наказ від 25 жовтня 2017 року №297 «Про заохочення заступника начальника Дніпровського загону воєнізованої охорони ОСОБА_1П.» та премійовано у розмірі посадового окладу. Крім того, відповідно до п.3.1.18 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця», дія якого продовжена на 2018 рік відповідно до спільної постанови від 05 січня 2018 року №Н-32/2 та №П-8-14г, при звільненні працівників вперше з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи у галузі, зокрема, більше 10 років - 3 середньомісячні заробітки. Поряд з цим, останній абзац вказаного пункту передбачає, що на працівників залізниці, які є пенсіонерами Міністерства оборони. Міністерства внутрішніх справ та інших галузей народного господарства і оформили пенсію до прийому на залізничний транспорт, зобовязання, викладені в цьому пункті щодо виплати матеріальної допомоги, не розповсюджуються. Відповідно до посвідчення від 04 травня 2000 року №83/23800 позивачу призначення пенсія за вислугу років з 08 квітня 2000 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» як ветерану МВС. Відповідно до наказу від 03.10.2000 № 277/К (копія наявна в матеріалах справи) ОСОБА_1 прийнятий на роботу до Відповідача з 03 жовтня 2000 року, тобто після призначення йому пенсії, тобто права на застосування до нього п.3.1.18 він не мав. Але не зважаючи на викладене, як виключення, позивачу відповідного до цього пункту Колективного договору та на підставі наказу від 23 лютого 2018 року №НОК- 169/ОС виплачена одноразова матеріальна допомога у розмірі 3-х середньомісячних заробітків. Вказане свідчить про обєктивне та досить лояльне ставлення керівництва філії до позивача. Крім того, на запитання представника відповідача, чи ідентифікувала вона ОСОБА_4 за номером телефону, вона вказала, що номер телефону не бачила, а це свідчить про те що свідок ОСОБА_7 не впевнилась хто начебто дзвонив позивачу. Таким чином, твердження самого позивача та свідка ОСОБА_7 є необґрунтованими, не логічними та надуманими. Стосовно свідчень ОСОБА_8: в ході судового засідання ОСОБА_8 надав свідчення, що він начебто 23 лютого 2018 року приїхав до м.Дніпро разом з позивачем. Позивач кудись пішов, начебто з його слів до Управління воєнізованої охорони. Потім, через дві години позивач повернувся з іншим настроєм та прохав його сісти за кермо власного автомобіля щоб відвести до м.Синельникове, хоча сам свідок ОСОБА_8 проживає у м.Запоріжжя. Вказані твердження викликають сумніви щодо їх правдивості та неупередженості, а саме: по-перше, вказані ним обставини викликають сумніви щодо рядових відносин між Позивачем та свідком, оскільки свідок їде з м.Запоріжжя до м.Дніпро (близько 90 км), потім пересідає за кермо автомобіля позивача та їде до м.Синельниково (близько 45 км) та з відстані майже 135 км. від дому його забирає друг та вони їдуть у зворотному напрямку. Отже, якщо це відповідає дійсності, то між позивачем та свідком є дружні відносини, а тому твердження свідка відповідач вважає упередженими. По-друге, відповідно до листка непрацездатності серії АДГ № 731584 в період з 19 лютого 2018 року до 01 березня 2018 року свідок ОСОБА_8 був непрацездатним, що викликає сумнів у його поїздці разом з позивачем, а тим паче ще й ведення автомобіля до м.Синельникове. Стосовно свідка ОСОБА_9: в ході судового засідання свідок ОСОБА_9 стверджував, що він 26 лютого 2018 року начебто отримав від дружини позивача якийсь файл, у якому знаходився якийсь документ про відзив чогось, що саме свідку не відомо. З тверджень самого позивача у вказаному файлі була начебто заява про відзив його заяви про звільнення. Вказаний файл свідок начебто поклав у лоток в СК-3 для відправки до Дніпровського загону воєнізованої охорони. Вказані свідчення є сумнівними, оскільки відповідно до Журналу реєстрації вихідної кореспонденції, який ведеться в СК-3 26 лютого 2018 року до Дніпровського загону воєнізованої охорони не адресовано жодного листа. Крім того, заява про відклик заяви про звільнення повинна бути відправлена саме до регіональної філії «Придніпровська залізниця», а не до її структурного підрозділу, оскільки правом прийому, звільнення та переведення заступників начальників структурних підрозділів, що і відноситься до позивача, має лише керівник регіональної філії «Придніпровська залізниця». Також свідок відповів на запитання представника відповідача та зазначив, що у СК-3 не має ліцензії на надання поштових послуг, поштове відділення у СК-3 не відкрито та у його обовязки входить охорона вантажів та обєктів, а пересилання листів не входить до його обовязків. Крім того, надав свідчення, що позивача начебто змушував звільнитися ОСОБА_10 З вищевикладеного вбачається розходження тверджень позивача і свідків. Так, у судовому засіданні позивач стверджував, що його начебто змушував звільнитись тільки ОСОБА_6 (начальник відділу охорони вантажів та обєктів служби воєнізованої охорони), свідок ОСОБА_7 казала, що позивача начебто змушував звільнитись - ОСОБА_4 (керівник придніпровського загону воєнізованої охорони), а свідок ОСОБА_9 стверджував, що позивача начебто змушував звільнитись - ОСОБА_10 (керівник служби візованої охорони), і це при тому, що жодний із вказаних осіб не має права ) йому, звільнення або переведення відносно позивача. І попри це, як керівництво Дніпровського загону воєнізованої охорони ініціює нагородження позивача, так і служби воєнізованої охорони ініціює його нагородження і, як виключення, сплачують позивачу одноразову допомогу у розмірі 3-х середньомісячні заробітки при звільненні. Таким чином, за результатами критичного аналізу та зіставлення показів свідків та тверджень позивача вбачається відсутність логіки та послідовності, а вищевказане навпаки доводить досить лояльне та доброзичливе ставлення до позивача з боку керівництва відповідача. Також представником відповідача було залучено до матеріалів справи копію наказу від 06 квітня 2016 року №110/Н «Про номенклатуру посад регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Разом з цим варто зазначити, що відповідно до наказу від 16 квітня 2018 року №206/Н до вищевказаного наказу були внесені зміни, а саме по всьому тексту наказу словосполучення «начальник регіональної філії» у всіх відмінках замінено на словосполучення «директор регіональної філії» та право на прийому, переміщення та звільнення має директор регіональної філії відповідно до чинної а момент виникнення спірних правовідносин довіреності від 24 жовтня 2017 року №3445. Просить відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Позивач та представник позивача ОСОБА_2 у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у відкритому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, підтримали заперечення, викладені у відзиві на позов.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона працювала з позивачем в одному кабінеті і декілька раз чула, що позивачу телефонував керівник придніпровського загону воєнізованої охорони ОСОБА_4 з вимогою звільнитися з роботи. Сам позивач скаржився, що його змушують звільнитися.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він був підлеглим позивача і разом з ним 23 лютого 2018 року їздив до м.Дніпро на нараду. Коли позивач повернувся, то пояснив, що його довели і він змушений був написати заяву про звільнення. По дорозі додому позивач сказав, що передумав і буде відзивати свою заяву про звільнення.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що він 26 лютого 2018 року отримав від дружини позивача файл з заявою, з якою саме йому не відомо. Зазначену заяву йому в телефонному режимі попросив передати позивач. Вказаний файл свідок в цей же день поклав у лоток в СК-3 для відправки до Дніпровського загону воєнізованої охорони. Також йому відомо, що у присутності всіх керівників підрозділів між позивачем і Барець була перепалка з приводу звільнення позивача з роботи.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що йому навіть не було відомо про наявність письмової заяви позивача про звільнення. Процедурою звільнення та притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності він не займався. Від відповіді на запитання позивача, чи здійснювався на позивача вплив зі сторони керівництва, свідок утримався.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що пошту в ячейці переглядає лише він. Жодних заяв від позивача про відкликання заяви про звільнення він не отримував.

Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази у справі.

Суд, заслухавши думку позивача, представника позивача, представників відповідача, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до наказу (розпорядження) про прийом на роботу від 03 жовтня 2000 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу 03 жовтня 2000 року на посаду стрільця у воєнізований загін охорони Придніпровської залізниці.

Згідно наказу (розпорядження) № 293/ОС від 01 квітня 2013 року ОСОБА_1 переведений на посаду заступником начальника загону по Запорізькому регіону відокремленого структурного підрозділу «Перший загін воєнізованої охорони» ДП «Придніпровська залізниця» з окладом 3655 грн.

23 лютого 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення у звязку з виходом на пенсію за віком 28 лютого 2018 року.

Відповідно наказу Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 169/ОС від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено 28 лютого 2018 року з посади заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком ст..38 КЗпП України. Виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків відповідно до вимог п.3.1.18 колективного договору залізниці.

Факт виплати ОСОБА_1 одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків в розмірі 31670,32 грн. підтверджується платіжною відомістю № 70.

Згідно листка непрацездатності серії АДК № 186174 від 07 березня 2018 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному в період з 26 лютого 2018 року по 08 березня 2018 року.

Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2018 року ОСОБА_1 нараховано суму до виплати в розмірі 1066,39 грн. за період знаходження на лікарняному 8 днів у березні 2018 року

Як вбачається з довідки про середньомісячну заробітну плату структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 у грудня 2017 року склала 7878,77 грн., у січні 2018 року 9848,46 грн., тобто середньомісячні заробітна плата складає 10233,85 грн. без утримання податків та інших обовязкових платежів.

Згідно направлень на обовязковий періодичний медичний огляд від 22 серпня 2017 року та 08 грудня 2017 року ОСОБА_1 направлено на обовязковий періодичний медичний. Останнє направлення видане на підставі наказу структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 08 грудня 2017 року № НОР-1 442.

Відповідно службової записки Першому заступнику директора РФ «Придніпровська залізниця ПАТ «Українська залізниця» від 20 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 повідомлено про погрозу на його адресу з боку начальника загону ОСОБА_4 про притягнення його до відповідальності за 9-ть місяців 2017 року за незбережені перевезення, після виходу з відпустки відправити його на позачерговий медичний огляд, по кінці року подати клопотання про притягнення його до відповідальності.

Згідно Наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 28 грудня 2017 року № 762/Н, ОСОБА_1 за підсумками роботи 9 місяців 2017 року за неналежне виконання посадових обовязків, згідно зі ст.. 147 КЗпП України, оголошено догану.

Відповідно Наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 19 лютого 2018 року №84/Н, ОСОБА_1 за підсумками роботи за 2017 рік за неналежне виконання посадових обовязків, згідно зі ст.. 147 КЗпП України, оголошено догану.

Відповідно наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 25 жовтня 2017 року № 297 ОСОБА_1 премійовано у розмірі посадового окладу.

Відповідно листка непрацездатності серії АДВ № 731584 від 19лютого 2018 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному в період з 19 лютого 2018 року по 24 лютого 2018 року.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» суди повинні неухильно додержуватися при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Держава Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян не тільки при прийнятті на роботу, а й при зміні та припиненні трудового договору. Відповідно до ст. 22 КЗпП будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Головною гарантією від незаконного звільнення є те, що підстави припинення трудових відносин вичерпно перелічені в законодавстві. Цей принцип ґрунтується на загальновизнаних правилах, встановлених у Конвенції 158 Міжнародної організації праці 1982 р. про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця (ратифікована 4 лютого 1994 р., набула чинності 16 травня 1995 р.). По-перше, підстави для припинення трудових відносин мають бути тільки законними, тобто передбачатися в законодавчих актах. По-друге, вони повинні бути пов'язаними зі здібностями чи поведінкою працюючого або викликаними виробничою необхідністю підприємства, установи чи служби.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Також у працівник має право у будь-який час розірвати трудових договір у звязку з виходом на пенсію.

Згідно ч.2 ст.38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року, працівник, який попередив роботодавця про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, має право до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства.

Згідно ст.47 КЗпП роботодавець повинен у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним повний розрахунок.

Як зазначено в п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, роботодавець у цей день має надіслати йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримати трудову книжку, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Тільки виконавши цю вимогу роботодавець звільняється від відповідальності за затримку у видачі трудової книжки.

Таким чином, з огляду на зазначене, суд вважає, що позивач був звільнений з порушенням Кодексу Законів про працю України, тому він підлягає поновленню на роботі.

Як вбачається з показань допитаної у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 вбачається, що вона працювала з позивачем в одному кабінеті і декілька раз чула, що позивачу телефонували з вимогою звільнитися з роботи. Сам позивач скаржився, що його змушують звільнитися.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він був підлеглим позивача і разом з ним 23 лютого 2018 року їздив до м.Дніпро на нараду. Коли позивач повернувся, то пояснив, що його довели і він змушений був написати заяву про звільнення. По дорозі додому позивач сказав, що передумав і буде відзивати свою заяву про звільнення.

Згідно показань свідка ОСОБА_9 він 26 лютого 2018 року отримав від дружини позивача файл з заявою, з якою саме йому не відомо. Зазначену заяву йому в телефонному режимі попросив передати позивач. Вказаний файл свідок в цей же день поклав у лоток в СК-3 для відправки до Дніпровського загону воєнізованої охорони. Також йому відомо, що у присутності всіх керівників підрозділів між позивачем і Барець була перепалка з приводу звільнення позивача з роботи.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що йому навіть не було відомо про наявність письмової заяви позивача про звільнення. Процедурою звільнення та притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності він не займався. Від відповіді на запитання позивача, чи здійснювався на позивача вплив зі сторони керівництва, свідок утримався.

Також позивачем 20 жовтня 2017 року було надано службову записку на імя першого заступника Директора РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_3 про протиправні погрози з боку начальника загону ОСОБА_4

З копії Направлень на обовязків медичний огляд вбачається, що позивач у грудні 2017 року був направлений на позачерговий медичний огляд, з яким був не згодний. Направлення здійснено на підставі Наказу від 08 грудня 2017 року, підписаного начальником Дніпровського загону воєнізованої охорони ОСОБА_4 після складення позивачем службової записки.

Також позивачу вручено наказ №762/Н про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а згодом 19 лютого 2018 року вручено наказ №84/Н про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Надсилалася також телеграма №39/НОР-1 від 31 січня 2018 року щодо проведення оперативного розбору випадку не збереженого перевезення вантажу по відправці.

Крім того, позивачем було отримано телеграму № НО-20/75 від 21 лютого 2018 року HOP-1, якою він був запрошений на 23 лютого 2018 року о 10-00 годин.

В цей же день (23 лютого 2018 року) позивачем було складено письмову заяву про звільнення з 28 лютого 2018 року у звязку з виходом на пенсію.

Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення працівників з роботи за власним бажанням (за ст.38 КЗпП України) суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

З вищезазначених письмових доказів, а також з показань допитаних у судовому засіданні свідків вбачається, що зі сторони керівництва здійснювався вплив на позивача з метою змушення його до звільнення, що в свою чергу свідчить про відсутність зі сторони позивача добровільного волевиявлення на складання заяви про звільнення в порушення вимог ст.38 КЗпП України.

У звязку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що навіть у разі якщо позивач і не передав відповідну заяву про відкликання заяви про звільнення до керівництва, то сам по собі факт написання заяви про звільнення був здійснений під тиском, про який навіть допитаний зі сторони відповідача свідок ОСОБА_13 не заперечував, а утримався від відповіді.

Також судом встановлені допущені відповідачем значні порушення порядку звільнення позивача, оскільки звільнений він був згідно наказу з 28 лютого 2018 року, але про своє звільнення дізнався лише 25 квітня 2018 року.

Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановленою.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заробітна плата (середньомісячна) позивача складає 10233 грн. 85 коп., відповідно денна зарплата складає 487 грн. 33 коп.

Позивач не працював з 01 березня 2018 року до 12 грудня 2018 року 9 місяців і 8 робочих днів.

Таким чином, заробітна плата за час вимушеного прогулу буде складати 96003 грн. 29 коп.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в розмірі 1664,83 грн. з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.38, 116, 117, 232, 233, 235 КЗпП України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_1 поновити на роботі на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнути з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код: 40081237, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2018 року до 12 грудня 2018 року в розмірі 96003 (девяносто шість тисяч три) грн. 29 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код: 40081237, на користь держави в особі Державної судової адміністрації України: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , Банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір в розмірі 1664 (одна тисяча шістсот шістдесят чотири) грн. 83 коп.

На рішення протягом 30 (тридцяти) днів з дня його повного складення може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення виготовлено у повному обсязі 17 грудня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_15