Справа № 464/4989/17 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/840/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання договору про надання банківських послуг недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір від 29.05.2012 № б/н про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». В обґрунтування позову покликається на те, що 29.05.2012 між ним та відповідачем виникли договірні відносини, відповідно до яких він отримав платіжну картку і ПІН-код до неї, та здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій з використанням даної картки. Однак по факту жодного примірника договору банк йому не надав, зазначивши, що його замінює анкета-заява, а клієнту просто видають банківську картку, не зазначаючи ніяких інших додаткових умов чи можливих наслідків та ризиків (в т.ч. несанкціонованого та незаконного зняття іншими особами коштів з кредитної картки). Вказує, що добросовісно користувався коштами на банківській картці в межах ліміту, зберігав у таємниці її ПІН-код від будь-яких осіб, поповнював грошовий баланс на картці, проте банк не захистив його, як свого клієнта, від несанкціонованого та незаконного зняття коштів з виданої йому картки невідомими особами в період з 29.03.2013 по 30.06.2013 в загальній сумі 7 992 грн. Про даний факт злочину він негайно сповістив банк та правоохоронні органи, та за його заявою про злочин Сихівським РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області 08.07.2013 було відкрито кримінальне провадження, про що внесено запис в ЄРДР № 0001641, де триває досудове розслідування. Вказує, що фактично підтвердженням наявності між сторонами хоча б яких-небудь відносин є банківська виписка з карткового рахунку за період з 29.05.2012 по 02.06.2016. Також зазначає, що представники відповідача при видачі йому банківської картки спонукали його до договірних відносин, свідомо та навмисно ввели в оману щодо істотних умов кредитного договору в тому числі відсоткових ставок, фінансових ризиків, штрафних санкцій та пені, з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього банку. Вважає, що в діях банку є ознаки нечесної підприємницької практики, оскільки від нього приховали інформацію про наявність іншої схеми кредитування, що є істотно дешевшою та вигіднішою для споживача, а доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення свідомого вибору, є непроведення із ним переддоговірної роботи, що призвело до укладення ним кредитного договору за найбільш невигідною для нього та водночас найбільш прибутковою для банку схемою. З огляду на вищевказане змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що при укладенні кредитного договору банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до того умови кредитного договору є несправедливим, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обовязків та спрямовані на погіршення становища позивача. Вказує, що банком не проведено переддоговірної роботи з позивачем, не повідомлено його в письмовій формі про всі істотні умови кредитного договору, а надано неповну та недостовірну інформацію про умови кредитування. Також посилається на те, що під укладанні договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства .

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, з урахуванням власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 29 травня 2012 року позвиач ОСОБА_2 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, за умовами якої він отримав кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Підписуючи заяву, позивач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також підтвердив, що ознайомився і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

На переконання колегії суддів, в силу положень ч. 1 ст. 634 ЦК України, між сторонами був укладений договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у стандартних формах.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору.

Встановлено, що кредитний договір містить необхідні умови надання та повернення кредиту, передбачені ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема містить фіксований розмір процентної ставки, відображає розмір щомісячних платежів без урахування вартості супутніх послуг та величину щомісячної винагороди (за надання фінансового інструменту).

Щодо посилання позивача на те, що укладений договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності і містить істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, слід зазначити таке.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Із вказаного вбачається, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував несправедливість та дисбаланс договірних відносин, які умови договору суперечать принципу добросовісності, і яка шкода завдана позивачу.

Також безпідставними є доводи позивача про те, що його було введено в оману при укладенні кредитного договору, що є підставою недійсності кредитного договору, виходячи з такого.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 вказаної Постанови).

Позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, як і не доведено сам факт обману.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору кредитного договору недійсним.

Крім цього районний суд прийшов до вірного висновку, що наявність досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000870, розпочатого за фактом викрадення з банківської картки позивача грошових коштів, не може бути підставою для визнання договору від 29.05.2012 № б/н про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку недійсним.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 13.12.2018р.

Головуючий

Судді