Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 367/6344/16-ц

провадження № 61-20701св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2016 року у складі судді Саранюк Л. П. та рішення Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Олійника В. І. та касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів та відшкодування збитків.

Позов мотивовано тим, що у 2012 році, маючи намір придбати будинок, вона домовилась із ОСОБА_5 про купівлю в розстрочку житлового будинку № АДРЕСА_1 на продаж якого він був уповноважений на підставі довіреності власником будинку ОСОБА_6.

На підставі укладеної між сторонами договірної відомості про сплату платежів за будинок з розстрочкою платежів на три роки, за період з лютого 2012 року по жовтень 2013 року ОСОБА_4 сплатила ОСОБА_5 67 000 грн.

На початку 2014 року ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_4 про те, що у нього закінчився термін дії доручення на продаж будинку і наміру продавати будинок у нього немає, в зв'язку з чим позивач заявила до відповідача вимогу повернути сплачені нею 67 000 грн, на що останній спочатку погоджувався, а потім почав уникати спілкування та зустрічей з нею.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 безпідставно отримані ним коштів в сумі 67 000 грн, а також 3 % річних в розмірі 5 749,15 грн та інфляційні втрати в розмірі 60 221,74 грн на підставі частини другої статті 625 ЦК України в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти у сумі 67 000 грн як безпідставно отримані.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 три проценти річних з простроченої суми у розмірі 5 749,15 грн, інфляційні втрати у сумі 60 221,74 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 330 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_5 безпідставно отримав від позивача ОСОБА_4 67 000 грн, а тому відповідно до положень статті 1212 ЦК України має їх повернути з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5

Скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2016 року в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 трьох процентів річних в розмірі 5 749,15 грн та інфляційних витрат в розмірі 60 221,74 грн та ухвалено в цій частині рішення, яким в задоволенні цих вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правовідносини, які склались між сторонами, не є грошовим зобов'язанням, оскільки ОСОБА_4 передавала грошові кошти ОСОБА_5 в якості оплати за будинок, який мала намір придбати, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат, передбачені статтею 625 ЦК України. Разом з тим ОСОБА_5 безпідставно набув грошові кошти від ОСОБА_4, тому позовні вимоги про їх стягнення на підставі статті 1212 ЦК України є правомірними.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний будинок належить ОСОБА_6, яка видала ОСОБА_5 довіреність на право продажу від її імені цього будинку, яку у жовтні 2013 року скасувала. Спірні грошові кошти відповідач отримав від ОСОБА_4 як представник за довіреністю власника будинку в рахунок оплати його придбання, отже відсутні правові підстави для застосування норм статті 1212 ЦК України до цих правовідносин.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, в якій просила скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку із знеціненням гривні за період з 2013 року по 2016 рік та встановленим судовими рішеннями попередніх інстанцій обов'язком ОСОБА_5 повернути їй безпідставно отримані кошти, які вона передавала в рахунок придбання будинку, відповідач має сплатити їй інфляційні втрати та 3 проценти річних за вказаний період.

У червні 2017 року ОСОБА_6 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу ОСОБА_5, який мотивований тим, що між сторонами виникли договірні та боргові зобов'язання, що підтверджує підписаний сторонами документ у формі відомості. Відповідач має повернути позивачу вказані грошові кошти як безпідставно отримані, оскільки ці кошти він не передавав їй як власнику будинку.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що будинок № АДРЕСА_1 Київської області належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2007 року.

Довіреностями від 18 серпня 2010 року та 14 жовтня 2013 року ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_5 продати вищезазначений будинок.

ОСОБА_4 у 2012 році, маючи намір придбати вказаний будинок, домовилась із ОСОБА_5 про його купівлю в розстрочку, оскільки на продаж цього нерухомого майна відповідач був уповноважений власником будинку ОСОБА_6 на підставі довіреності.

На підставі укладеної між сторонами договірної відомості про сплату платежів за будинок з розстрочкою платежів на три роки (а.с. 8), за період з лютого 2012 року по жовтень 2013 року ОСОБА_4 сплатила ОСОБА_5, як представнику ОСОБА_6, 67 000 грн, що підтверджується їхніми підписами та сторонами не заперечується.

В подальшому договір купівлі-продажу будинку укладено не було.

Разом з тим, на вимогу позивача повернути сплачені нею кошти, відповідач не відреагував і кошти не повернув.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що відповідач ОСОБА_5 безпідставно отримав від позивача ОСОБА_4 67 000 грн, а тому відповідно до положень статті 1212 ЦК України має їх повернути.

Такі висновки судів не відповідають вимогам закону з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

Колегія суддів не знайшла правових підстав для відступлення від неї.

Як вбачається з вказаної договірної відомості між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в інтересах якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_5, виникли договірні правовідносини приводу попередньої оплати майна за договором купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між власником будинку та ОСОБА_4 укладений не був, а вказана договірна відомість свідчить про те, що сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана ОСОБА_4 ОСОБА_5 як представнику ОСОБА_6 грошова сума в розмірі 67 000 грн є авансом.

Установивши у справі, яка переглядається, наявність у ОСОБА_4 та ОСОБА_6, від імені якої діяв представник за довіреністю ОСОБА_7, договірних правовідносин з приводу авансу, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно виходили з наявності правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Таким чином суди дійшли помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_4 та повернення грошових коштів як таких, що безпідставно набуті відповідачем, оскільки ОСОБА_5 набув їх як представник ОСОБА_6 в рахунок продажу належного ОСОБА_6 будинку.

Отже, у справі, яка переглядається, суди неправильно застосували норму статті 1212 ЦК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у зв'язку з їх безпідставністю.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_5 при поданні касаційної скарги сплатив 1 000 грн судового збору, з ОСОБА_4 на його користь підлягають стягненню вказані судові витрати.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів та відшкодування збитків.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 1 000 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта