Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 450/827/14-ц

провадження № 61-18470св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року у складі судді Мусієвського В. Є. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 24 квітня 2003 року до 05 серпня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, протягом якого набули право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 (далі - будинок), нежитлове приміщення в адмінбудинку АДРЕСА_1 (далі - нежитлове приміщення) та автомобіль марки «Опель Астра», номерний знак НОМЕР_1 (далі - автомобіль).

Оскільки сторони не можуть домовитися про порядок поділу спірного майна, позивач просила суд визнати за нею право власності на ? частину вказаного майна.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_2 та 1/2 частину адмінбудинку АДРЕСА_1, а саме: приміщення в підвалі від ІІ по ХІІІ площею 324,3 кв.м; на 1-му поверсі: 13 площею 39,7 кв.м (у спільному користуванні приміщення площею 69,3 кв.м), яке належить ОСОБА_5 в частці 23/100, припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане майно.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вказане нерухоме майно, будинок та нежитлове приміщення, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому в порядку статті 70 СК України підлягає поділу між ними в рівних частинах. Спірний автомобіль не належить відповідачу на праві власності, а тому не підлягає поділу між сторонами.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_2 і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що будинок АДРЕСА_2 був побудований відповідачем до укладення шлюбу з позивачем і завершений будівництвом за кошти, які також належали відповідачу особисто, а відтак є особистою приватною власністю відповідача, тому відсутні правові підстави для визнання його спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач, заперечуючи доводи позивача про належність подружжю спірного нежитлового приміщення у адмінбудинку АДРЕСА_1 не надав будь-яких доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на це приміщення.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову про визнання права власності за позивачем на частину нежитлового приміщення та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірне нежитлове приміщення у адмінбудинку АДРЕСА_1, хоча і було придбано в шлюбі, є особистою приватною власністю відповідача, оскільки було придбано останнім за особисті взяті у борг кошти та використовується ним для здійснення підприємницької діяльності.

Доводів в частині вирішення позову про поділ іншого майна подружжя, окрім нежитлового приміщення, касаційна скарга не містить, тому відповідно до положень частини 1 статті 400 ЦПК законність ухвалених у цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Відзив на касаційну скаргу сторони не подавали.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що з 24 квітня 2003 року до 05 серпня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого за договором купівлі-продажу від 03 листопада 2004 року придбали спірну частину адмінбудинку АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна № 2227 від 28 травня 2014 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 1526 від 03 листопада 2004 року є власником 23/100 частини адмінбудинку АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 05 березня 1996 року.

Вирішуючи спір в частині поділу нежитлового приміщення, суди правильно виходили з того, що відповідач не надав будь-яких доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на це приміщення.

Згідно з вимогами частини першої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Відповідач, заперечуючи доводи позивача, не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нежитлове приміщення. Так, відсутні докази на підтвердження тих обставин, що грошові кошти, за рахунок яких придбано це майно є особистими коштами ОСОБА_5, які він мав до укладення шлюбу.

Отже, висновок судів про те, що спірне нежитлове приміщення є спільним майном подружжя і може бути об'єктом поділу є правильним.

Під час здійснення поділу цього майна в судовому порядку суди обґрунтовано виходили з презумпції рівності часток подружжя, враховуючи, що відповідач не заявляв про такий поділ спірного майна шляхом визнання за ним права на це майно зі сплатою грошової компенсації позивачем.

Судові рішення першої (в не скасованій частині) та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги, зокрема і щодо придбання відповідачем спірного нежитлового приміщення за узяті в борг кошти, були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта