КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року місто Київ.

Справа 752/10046/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4317/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року (ухвалену в складі судді Шевченко Т.М., інформація про дату складення повного тексту ухвали відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виділ частки із спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виділ частки із спільного майна подружжя в натурі для звернення стягнення на неї.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 25)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_4 нерухоме майно та зобов'язання суб'єктів державної реєстрації внести відповідні зміни. (а.с. 38)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_4 нерухоме майно та зобов'язання суб'єктів державної реєстрації внести відповідні зміни. (а.с. 65)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_4 нерухоме майно та зобов'язання суб'єктів державної реєстрації внести відповідні зміни. (а.с. 103)

В апеляційному порядку вказані судові рішення не оскаржувалися.

22 жовтня 2018 року ОСОБА_2 в черговий раз звернувся в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 шляхом заборони третім особам звертати стягнення, продавати, дарувати, обмінювати чи будь-яким іншим чином відчужувати, обтяжувати, укладати договори щодо зазначеного майна.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник посилається на те, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, 06 листопада 2018 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив її скасувати та ухвалити нову, якою заяву задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача 1 ОСОБА_5, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, просила суд відмовити у її задоволенні, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва залишити без змін.

Представник ОСОБА_5 посилалась на те, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів, в даному випадку права третіх осіб , які є суб'єктами обтяження спірного майна і не залучались до участі у розгляді даної справи.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Представник відповідача проти задоволення скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді Желепи А.В., пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся у суд з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю відповідачів наступного майна: квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, а також транспортного засобу «БМВ Х5», 2011 року випуску. Також просить виділити 1/2 частку ОСОБА_3 із спільної сумісної власності подружжя, припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на зазначене майно та звернути стягнення на частку ОСОБА_3 шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 та транспортний засіб марки «БМВ Х5», 2011 р. випуску, 24,84% або 1/4 квартири АДРЕСА_1. (а.с. 8)

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем, ОСОБА_3 01.11.2013 р. був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 400 000 доларів США, які ОСОБА_3 зобов'язався повернути до 01.09.2014 р. Однак, ОСОБА_3 свої зобов 'язання не виконав, в зв'язку з чим заборогованість, з врахуванням нарахованих відсотків за користування коштами, станом на 17.05.2017 р. складає 20 876 737,22 гривні. На момент укладення договору позики ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Позивач посилається на те, що у ОСОБА_3 недостатньо майна, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення суми боргу, в зв'язку з чим виникла необхідність у визнанні спільним майном подружжя майна, що було придбано за час шлюбу з ОСОБА_4, яке зареєстровано за нею на праві власності, виділ в натурі частки із спільного майна подружжя, що належить ОСОБА_3 та звернення стягнення на нього.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна майно, що належить на праві власності ОСОБА_4, і на яке представник позивача просить накласти арешт, перебуває під забороною відчуження на підставі Договору застави від 19.12.2014 р., постанови старшого державного виконавця ВДВС Голосіївського районного управління юстиції м. Києві від 12.02.2015 р.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції, виходив, з того, що забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем, призведе до порушення прав третіх осіб, які є суб'єктами обтяження спірного майна, і не залучались до участі у розгляді даної справи.

З таким висновком судді першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

Частиною першою ст.151 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року &q?рм;Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову&quпр;, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, на час розгляду районним судом заяви позивача про забезпечення позову та постановлення оскаржуваної ухвали, майно, на яке просив заявник накласти арешт перебуває в заставі у третіх осіб, зокрема, ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.17), ПАТ «КБ «Південкомбанк»(а.с.18) .

Таким чином, при розгляді заяви позивача про забезпечення позову, районним судом встановлено, що даний спосіб забезпечення позову призведе до порушення прав третіх осіб, які є суб'єктами обтяження спірного майна, і не залучались до участі у справі.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем, є обґрунтованим.

Крім того, колегія зазначає, що оскільки майно перебуває під обтяженням третіх осіб, відсутні підстави вважати? що майно буде відчужено, а тому невжиття заходів забезпечення не призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення про виділ частки боржника з спільного майна подружжя.

Апеляційна скарга не містить посилань на обставини, які б дали суду апеляційної інстанціїпідстави для спростування вказаних висновків районного суду.

Враховуючи викладене, підстав для скасування оскаржуваної ухвали з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала про забезпечення позову постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга залишається без задоволення, а судове рішення без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М. Рубан

М.М. Іванченко