Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 511/1041/14-ц

провадження № 61-14318 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області у складі судді Бобровської І. В. від 07 серпня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Панасенкова В. О., Парапана В. Ф., Громіка Р. Д. від 10 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що18 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 28 000 доларів США та взяв на себе зобов'язання повернути кредит у строк до 17 жовтня 2022 року з відсотками на рівні 14,49% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 18 жовтня 2007 року між банком та

ОСОБА_6 і ОСОБА_5 були укладені два окремих договори поруки.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, у нього перед банком станом на 07 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 29 006,83 доларів США, що еквівалентно

272 313,22 грн, яку позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 серпня 2014 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь

ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі

29 006,83 доларів США, що еквівалентно 272 313,22 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, є всі підставі для стягнення з нього та поручителів у солідарному порядку на користь банку заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 серпня 2014 року змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі

29 006,83 доларів США, що еквівалентно 272 313,22 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 006,83 доларів США, що еквівалентно 272 313,22 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконує умов кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителів на користь позивача. При цьому, оскільки поручителі поручилися за боржника окремими договорами поруки, які не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою, вважав за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши заборгованість з позичальника та поручителів окремо.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували сплату ним 15 серпня 2013 року частину кредитної заборгованості. Наданий позивачем розрахунок не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить печатки банку та підпису посадової особи. Крім того, суди не звернули уваги на припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. Вказує, що судом апеляційної інстанції стягнуто з нього суму боргу у подвійному розмірі.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 жовтня 2007 року між

ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та

ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 28 000 доларів США та взяв на себе зобов'язання повернути кредит у строк до 17 жовтня 2022 року з відсотками на рівні 14,49% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 18 жовтня

2007 року між банком та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були укладені два окремих договори поруки, відповідно до яких останні поручилися солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним умов кредитного договору.

Відповідно до наданого банком розрахунку, ОСОБА_4 порушував умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, належним чином не погашав взяту суму кредиту, унаслідок чого у нього станом на 07 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 29 006,83 доларів США, що еквівалентно 272 313,22 грн, що складається із: 23 520,20 доларів США, що еквівалентно 220 805,29 грн - заборгованість за кредитом; 1 770,15 доларів США, що еквівалентно 16 617,99 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 735,88 доларів США, що еквівалентно 6 908,37 грн - заборгованість за пенею за період з 07 березня 2013 року по 06 березня 2014 року; 180,60 доларів США, що еквівалентно 1 695,45 грн - комісія;

2 800 доларів США, що еквівалентно 26 286,12 грн - штраф за порушення виконання умов договору.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповіднодо звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 60 ЦПК України 2004 року), обґрунтовано виходили з того, у зв'язку із порушенням позичальником умов укладеного між сторонами кредитного договору, у нього перед банком виникла заборгованість, розмір якої позивачем належно обґрунтований.

Суди попередніх інстанцій, врахувавши мету правочину, відносин між сторонами, їх поведінку та обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, факт наявності між сторонами кредитних правовідносин шляхом укладення у письмовій формі відповідного договору, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з позичальника та поручителів у солідарному порядку заборгованості за кредитом та процентами за користування грошовими коштами і пені.

Доводи касаційної скарги про неправильність розрахунку кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки на його спростування

ОСОБА_4 не надав власного розрахунку та доказів, що підтверджують повернення позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що він 15 серпня 2013 року здійснив часткове погашення заборгованості за кредитним договором, на що суд, стягуючи заборгованість, уваги не звернув, є необґрунтованими, оскільки суд на ці доводи надав вичерпну відповідь. Разом з тим, як вбачається із наданого банком розрахунку (а. с. 67-71), вказані скаржником платежі банк включив у цей розрахунок.

Посилання в касаційній скарзі про те, що наданий банком розрахунок не містить печатки банку та підпису посадової особи спростовується самим розрахунком, який підписаний начальником сектору претензійно-позовної роботи по кредитам із забезпеченням Одеського регіону та скріплений печаткою банку (а. с. 67-71). Крім того, чинним законодавством не встановлено конкретних вимог до форми та змісту розрахунку заборгованості за кредитними договорами.

Доводи касаційної скарги про подвійне стягнення з нього заборгованості безпідставні, оскільки поручителі поручилися за боржника окремими договорами поруки, які не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув вказану кредитну заборгованість солідарно з позичальника та з кожного поручителя окремо, що узгоджується із вимогами

статті 554 ЦК України, та не є подвійним стягненням у розумінні цієї норми права.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1348цс15.

За змістом статті 400 ЦПК суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність рішення щодо осіб, які скаргу на таке рішення не подавали. Це відповідає основоположним принципам цивільного процесуального права - диспозитивності й змагальності процесу, тому особи, які беруть участь у справі, самі визначають свою процесуальну поведінку.

За таких обставин, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про припинення поруки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за вказаними кредитними договорами колегією суддів не беруться до уваги, оскільки поручителі до суду касаційної інстанції із скаргою на ухвалені у справі рішення не зверталися, а матеріали касаційного провадження не містять доказів стосовно надання ними повноважень ОСОБА_4 на представлення їх інтересів у суді касаційної інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування грошовими коштами і пені ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Разом з тим не можна погодитися з висновками судів про стягнення заборгованості за штрафом за невиконання умов договору у розмірі

2 800 доларів США, що еквівалентно 26 286,12 грн, та комісією у розмірі 180,60 доларів США, що еквівалентно 1 695,45 грн.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору у разі прострочення позичальником сплати мінімально необхідного платежу по погашення кредиту, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у

пункті 4.3.5. цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 5.2. кредитного договору передбачено сплату позичальником штрафу у розмірі 10% від суми кредиту за порушення позичальником вимог, зокрема, пункту 4.3.2. цього договору, відповідно до якого позичальник зобов'язаний суворо дотримуватися положень цього договору, а також договору застави.

Аналіз вказаних положень кредитного договору дає підстави стверджувати, що ними передбачено покладення на позичальника відповідальності щодо сплати штрафу та пені за одне і те саме порушення (за прострочення сплати кредиту та недотримання положень договору).

Проте, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, стягуючи з відповідача пеню та штраф, у порушення вимог статті 61 Конституції України допустив подвійне покладення на відповідача юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Вирішуючи спір у частині стягнення з ОСОБА_4 на користь

ПАТ КБ «Надра» комісії, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються позичальнику.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_4, що є незаконним.

Ухвалюючи рішення в справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяли та дійшли помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідача на користь банку комісії, пені та штрафу.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення комісії і штрафу з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 серпня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня

2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та солідарного стягнення з ОСОБА_4 і ОСОБА_6 комісії та штрафу скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення штрафу у розмірі 2 800 доларів США, що еквівалентно 26 286,12 грн, та комісії у розмірі 180,60 доларів США, що еквівалентно 1 695,45 грн, відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта