Провадження № 2/225/545/2018
Єдиний унікальний номер № 225/1348/18

Дзержинський міський суд Донецької області
7 червня 2018 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Челюбєєва Є.В.,
секретаря Бондарчук Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку № 32 по вул.Чайковського в смт. Північне (колишня назва смт.Кірове) м. Торецька (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Крім неї, за вказаною адресою також зареєстровані її родичі: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Проте, з літа 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_4 в її будинку не проживають. Відповідач ОСОБА_3 взагалі з 2001 року проживає в Російській Федерації, має громадянство іншої держави. З цього часу їй невідоме місце їх знаходження (перебування), з ними втрачено будь який зв'язок. У звязку з цим їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню жилого будинку, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її будинку, тощо.
Вважає, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Належно повідомлені відповідачі в судове засідання не прибули з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача по справі. Суду підтвердила, що вона знає колишнього власника житлового приміщення ОСОБА_6, його доньку ОСОБА_2, його онуку ОСОБА_1 Після його смерті в його будинку проживає його онука ОСОБА_1, займається господарством, самостійно несе затрати по утриманню будинку. Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 влітку 2014 року виїхали до Російської Федерації, з цього часу місце знаходження їх невідоме. Відповідач ОСОБА_3, ще раніше виїхала до Російської Федерації. Зв'язок з ними втрачено.
Свідок ОСОБА_7 суду надала такі ж саме свідчення, що й свідок ОСОБА_5
Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у звязку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Вислухавши позивача по справі, пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач по справі ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого і виданого 17.02.2018 державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за № 2-275 є власником житлового будинку № 32, розташованого по вул. Чайковського в смт. Північне (колишня назва - Кірове) м. Торецька (колишня назва - Дзержинськ) Донецької області, на земельній ділянці. При чому, державній реєстрації права власності підлягає лише ? частка даного житлового будинку.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114368160 від 17.02.2018 (а.с. 7) позивачу по справі ОСОБА_1 на праві приватної власності належить ? частка житлового будинку за вказаною адресою, що є у спільній частковій власності.
Згідно довідки про склад сімї № 327-02 від 02.03.2018 року (а.с. 8) крім позивача по справі, в житловому будинку за адресою: Донецька область, смт. Північне, м. Торецька (колишня назва Дзержинськ) також зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, тобто відповідачі по справі.
З огляду на це, суд зазначає наступне.
В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.
Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.
Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сімї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом зясовано той факт, що повністю узгоджується з поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7, рідна тітка позивача по справі ОСОБА_2, двоюрідна сестра ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який немає родинних звязків з позивачем, понад три роки за місцем реєстрації не проживають. Тому позивач по справі вимушена нести всі витрати по утриманню житлового будинку, сплаті комунальних послуг, тощо.
Факт того, що відповідач ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актами вуличного комітету від 25.10.2015 та 16.12.2017 (а.с. 9-10).
Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2, яка є рідною тіткою позивача по справі з літа 2014 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації.
Крім того, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час.
Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі ОСОБА_1, будучи новою власницею житлового будинку, що є у спільній частковій власності, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не є членами її сімї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з нею спільне господарство.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 263, 280 ЦПК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 317, 319, 405 ЦК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області шляхом подання в 30 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Є.В. Челюбєєв