Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 686/24929/16-ц

провадження № 61-15518св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 22 січня 2018 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., Талалай О. І., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що 25 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася ОСОБА_6

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконує своїх обов'язків по вихованню дитини з часу її народження, відповідно до висновків органу опіки та піклування від 09 лютого 2017 року № 01-34/228/17 та спеціаліста-психолога Асоціації практикуючих психологів та психотерапевтів Хмельниччини від 02 лютого 2017 року поява відповідача у житті дитини за сформованого кола осіб, яких вона вважає своєю сім'єю, буде психотравмуючим фактором.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової плати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направляючи справу на новий розгляд, вказав, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не звернув увагу на те, що відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, зазначав, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, у зв'язку з чим він звертався до ОСОБА_4 з проханням укласти нотаріально посвідчений договір про утримання та виховання доньки, а також до суду з позовом про визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіків зустрічей з нею. Останній за домовленістю сторін залишений без розгляду на підставі поданої ним заяви. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. Суд не звернув уваги на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, не встановив, чи носять порушені відповідачем вимоги законодавства щодо виховання дитини системний характер, не врахував, що відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав та прагне брати участь у вихованні дитини.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 22 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Попереджено ОСОБА_5 про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради контроль за виконанням ОСОБА_5 батьківських обов'язків стосовно ОСОБА_6

Постанова апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосувати до нього такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав. ОСОБА_5 у запереченнях на позовну заяву про позбавлення його батьківських прав вказував, що він бажає спілкуватися із своєю донькою. 29 грудня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_7 про визначення способів участі у вихованні дитини. 29 грудня 2017 року та 27 січня 2017 року відповідач звертався із листами до позивача щодо повідомлення місця перебування дитини та можливості укладення договору про його участь в утриманні та вихованні дитини. Також ОСОБА_5 16 вересня 2015 року укладено договори страхування № 100296869 та № 100296870, відповідно до яких ним застраховано ОСОБА_6, 29 грудня 2016 року відповідачем здійснено оплату навчання дочки у Хмельницькій дитячій школі образотворчого декоративно-прикладного мистецтва. Долучені до матеріалів справи довідки з навчального та медичного закладів не є достатніми доказами ухилення відповідача від виконання обов'язків з виховання дитини.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання своєї дитини, не виявляв інтересу до її життя, не піклувався про фізичний стан, духовний розвиток дитини, здоров'я та її навчання у школі, що підтверджується відповідними характеристиками, висновком служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав, довідкою зі школи дитини. Вирішуючи справу, апеляційний суд не взяв до уваги, що свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки.

У травні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_5, в якому він просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийнято при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 25 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 9, 10).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2010 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а. с. 57).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі - 844 грн 50 коп. щомісячно, починаючи з 20 жовтня 2016 року і до повноліття дитини (т. 2, а. с. 11-12).

Відповідно до висновку спеціаліста Асоціації практикуючих психологів та психотерапевтів Хмельниччини ОСОБА_8 від 02 лютого 2017 року ОСОБА_6 емоційно прив'язана до мами, її цивільного чоловіка, тітки та бабусі і вважає їх повноцінною сім'єю; ОСОБА_6 розповідала про те, що не хоче спілкуватися з батьком, оскільки вона його не знає і ніколи з ним не спілкувалася, він ніколи не цікавився справами дитини у школі. Емоційного зв'язку з рідним татом у дитини немає, навпаки дитина тривожиться, коли про нього згадує, сприймає його як незнайому людину, своє майбутнє ОСОБА_6 бачить тільки в своїй сім'ї, яка її виховала, з рідним батьком ОСОБА_6 не висловлює бажання спілкуватися (т. 1, а. с. 83-84).

Згідно з консультативним висновком психолога Хмельницької обласної дитячої лікарні від 03 березня 2017 року біологічний батько в житті ОСОБА_6 відсутній, вона сприймає його як сторонню та незнайому людину і при згадуванні про нього починає нервувати та хвилюватися, замикається у собі. Рекомендовано уникати стресових ситуацій, які можуть призвести до психотравмуючого стану, діяти згідно інтересів дитини (т. 1, а. с.167).

У висновку органу опіки та піклування від 09 лютого 2017 року № 01-34/228/17 зазначено, що оскільки відповідач до звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав не брав участі у вихованні дитини, то доцільно позбавити ОСОБА_5 батьківських прав стосовно ОСОБА_6 ( т. 1, а. с. 80, 81).

Разом з тим, із зазначеного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 сприятиме захисту інтересів дитини. Крім того, положеннями частини шостої статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Сімейним кодексом України (далі - СК України) у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

З огляду на викладене, апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дотримуючись вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року (на виконання вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року), встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник