Номер провадження: 22-ц/785/7844/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ковязіної А.Д.

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_2

представник позивача - адвокат ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

представник відповідача - адвокат ОСОБА_5

третя особа - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним та визнання права спільної сумісної власності (суддя Абухін Р.Д.)

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним та визнання права спільної сумісної власності, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року перебували у зареєстрованому шлюбі у період часу з 25.07.1986 року по 03.07.2008 року, під час перебування у якому ОСОБА_7 на підставі нотаріально-посвідченого договору дарування від 26.11.2004 року набута у власність квартира АДРЕСА_1. Дана квартира, після смерті ОСОБА_7, увійшла до спадкового майна померлого. У квітні 2017 року позивач звернулася із заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя. Постановою приватного нотаріусу Тихомировою К.В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва, з підстав того, що позивачка не є пережившим подружжям та не має права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Однак, позивач зазначає, що на придбання спірної квартири, подружжям було витрачено спільні грошові кошти у сумі 26 000 доларів США, що свідчить про фактичне укладення правочину купівлі-продажу.

На підставі викладеного, просила суд визнати укладений, 26 листопада 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1 удаваним правочином та який вчинений для приховання правочину купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1; визнати спірну квартиру об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_7; поділити між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 набуте за час шлюбу у спільну сумісну власність майно в рівних частках, виділивши кожному з них у особисту приватну власність по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили суд його задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що дійсно спірна квартира була відчужена на користь ОСОБА_7 на підставі договору дарування.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, про визнання правочину удаваним та визнання права спільної сумісної власності відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та винести постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що суд безпідставно критично поставився до позиції позивачки, не надав належної оцінки доказам з боку позивачки, не надав належної оцінки показанням свідків з боку відповідачки, також висновки суду не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 25.07.1986 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 Приморським відділом РАЦСу м. Одеси зареєстровано шлюб, актовий запис № 740.

26.11.2004 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. набув у власність квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому, 03.07.2008 року, шлюб між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, актовий запис № 468.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому майно.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним та визнання права спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування був удаваним та укладений з метою приховання договору купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема вимогам ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом, а ч. 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлене законом.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач, ОСОБА_2, яка була допитана в судовому засіданні, в якості свідка пояснила, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7, останній запропонував їй придбати квартиру для їх спільної доньки на АДРЕСА_1, з метою чого витратити 26 000 дол. США із сімейного бюджету. Кошти на купівлю квартири були зібрані спільною працею. Про існування квартири, що є предметом спору, їй стало відомо в 2004 році, бачила її лише на плані, у ній ніколи не перебувала, також вона зазначила, що вона не пам'ятає в якому році вони з ОСОБА_7 припинили спільно проживати.

Також в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що на момент купівлі квартири АДРЕСА_1 їй було 19 років та кошти їй на її придбання дав дідусь. Мотивом укладання договору дарування спірної квартири з ОСОБА_7 зазначила те, що вона перебувала з ним у добрих стосунках та подарувала квартиру як товаришу її мати, оскільки в її матері був тяжкий характер.

Також судом, під час розгляду справи були допитані, в якості свідків ОСОБА_10 (донька позивача), ОСОБА_11 (чоловік доньки, зять померлого), ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, надані пояснення яких були прийняті до уваги судом.

Також судом вірно зазначено, що згідно договору дарування спірної квартири від 26.11.2004 року загальна вартість нерухомого майна згідно з Витягом, виданим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 19.11.2004 року за № 5501569 складає 106600 грн., що еквівалентно по курсу НБУ на 26.11.2004 року становить 20 000 дол. США, на підстав чого суд критично поставився до позиції позивача, що з сімейного бюджету було витрачено 26 000 дол. США на купівлю спірної квартири.

Відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України, власність зобов'язує.

Суд вірно зазначив, що позивач, вважаючи себе власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 не цікавилась на якій підставі була набута її чоловіком спірна квартира, протягом 12 років жодного разу в ній не була.

З матеріалів справи також вбачається, що шлюб між позивачем та ОСОБА_7 розірвано у 2008 році, однак підтверджень того, що позивач зверталась з того часу до суду за захистом своїх майнових прав стосовно квартири АДРЕСА_1, що є предметом спору по даній справі суду надані не були.

На підставі чого вбачається, що позивач дізналась про порушення її майнового права у 2008 році.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач в позові посилається на те, що 24.04.2017 року вона звернулась із заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя.

26.04.2017 року постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тихомировою К.В. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Підставою для винесення зазначеної постанови стало те, що позивач та ОСОБА_7 з 2008 року не перебувають у шлюбі, а тому позивач не має права на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Після чого нею було отримано витяг з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та тільки у 2017 році вона дізналась про наявність оскаржуваного договору дарування 2004 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В судовому засіданні з'ясовано, що відповідач по справі ОСОБА_4 була знайома з ОСОБА_7, перебувала з ним у добрих стосунках.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 не у зв'язку зі спливом строків позовної давності, а за безпідставністю вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд не надав належної оцінки доказам з боку позивачки, не надав належної оцінки показанням свідків з боку відповідачки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішення ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні під час розгляду справи, також судом були прйняті до уваги і надані показання свідків.

Доводи стосовно того, що безпідставним є критичне ставлення суду першої інстанції до стверджень позивачки про те, що вона дізналася про порушення її прав щодо спірної квартири з відповіді нотаріуса під час дій, пов'язаних зі вступом у спадщину є безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, доказів на спростування доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 грудня 2018 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець