Справа № 473/3075/17Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/812/485/18Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю: позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 листопада 2018 року, постановлену суддею Вуєвим О.В. в приміщені цього суду, про залишення без розгляду заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення, ухваленого за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 1 грудня 2008 року в загальному розмірі 225 996, 23 грн.

1 жовтня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій також просила про поновлення строку на подачу такої заяви, посилаючись на те, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, а про наявність судового рішення дізналася тільки 20 вересня 2018 року.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 листопада 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення, відмовлено та заяву залишено без розгляду.

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення дійшов висновку, що відповідач не надала переконливих доказів про те, що про наявність заочного судового рішення вона дізналася лише 20 чи 26 вересня 2018 року. Між тим, відповідач отримала копію постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного заочного рішення суду від 24 жовтня 2017 року, про що свідчать дані про вручення 10 січня 2018 року рекомендованого листа державної виконавчої служби за місцем її проживання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, просила скасувати ухвалу місцевого суду та направити вказану справу до суду для перегляду заочного рішення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що місцевим судом не було надано оцінку наданим нею доказам, а саме: повістці про виклик до слідчого Вознесенського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області на 20 вересня 2018 року та запису під порядковим № 1043 у Журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Вознесенського відділу поліції, які підтверджують те, що про наявність заочного рішення ОСОБА_4 дізналася від слідчого лише 20 вересня 2018 року.

Крім того, вказувала, що суд неналежним чином дослідивши реєстр поштових відправлень та ксерокопію з офіційного сайту «Укрпошта», дійшов помилкового висновку щодо того, що про існування заочного рішення суду їй стало відомо з копії постанови про відкриття виконавчого проводження 10 січня 2018 року. Вона з лютого 2017 року до теперішнього часу за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, а фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується долученими до апеляційної скарги довідками квартального комітету від 19 листопада 2018 року та Бузької сільської ради від 20 листопада 2018 року. За адресою: м. Вознесенськ, вул. Пушкінська, 16 у кв. 4 проживав її син ОСОБА_5, який жодних листів з Укрпошти не отримував.

До того ж, в ксерокопії з офіційного сайту «Укрпошта» міститься відмітка, що лист Державної виконавчої служби вручено 10 січня 2018 року за довіреністю, тоді як вона не уповноважувала жодної особи на отримання листів за довіреністю, яка б посвідчувалась у передбаченому законом порядку.

ОСОБА_3 у своєму відзиві на апеляційну скаргу з доводами апеляційної скарги не погодився, наполягаючи на тому, що відповідач проживала за місцем своєї реєстрації, отримувала постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, а відтак знала про заочне судове рішення.

Відповідач та її представник в судове засідання не зявилися, при цьому представник відповідача ОСОБА_6 надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю зявитися в судове засідання із-за погодних умов. При цьому будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів не надіслав. Позивач ОСОБА_3 заперечував проти відкладення розгляду справи та обґрунтовуючи свої заперечення повідомив, що мешкає з відповідачем в одному місті, будь-які перешкоди, повязані з погодними умовами щодо явки в судове засідання, відсутні. За таких обставин колегія суддів визначила причини неявки в судове засідання відповідача та його представника неповажними та, виходячи з принципу рівності сторін, який є одним із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, вважала за можливе розглянути справу без участі відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Як вбачається із матеріалів справи 24 жовтня 2017 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області було ухвалено заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики (а.с.33-34).

Ухвалення районним судом заочного рішення було обумовлено тим, що судові повістки про виклик до суду, адресовані ОСОБА_4 за місцем реєстрації її проживання, повертатися до суду з поміткою на поштовому повідомленні «за закінченням терміну зберігання».

25 жовтня 2017 року копію вказаного судового рішення було направлено відповідачу ОСОБА_4 на адресу, яка є зареєстрованим місцем проживання останньої: АДРЕСА_1 (а.с.35). Однак, 31 жовтня 2017 року конверт з надісланою копією судового рішення повернувся до районного суду з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 36).

Таким чином, про належне повідомлення особи про ухвалення судового рішення та отримання його копії у даному випадку може свідчити лише розписка.

Відповідно до ст. 227 ЦПК України 2004 року відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом з повідомленням копія заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

Частина 1 ст. 228 ЦПК України 2004 року визначає, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 284 ЦПК України учасник справи якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Таким чином наведені норми цивільно-процесуального законодавства зобовязують суд вручити відповідачу копію (повний текст) заочного рішення, та саме з моментом отримання такої копії (повного тексту) законодавець повязує перебіг початку строку на подачу відповідачем заяви про перегляд заочного рішення.

За матеріалами справи копію зазначеного заочного рішення представник відповідача отримав 26 вересня 2018 року (а.с. 39).

Посилання суду першої інстанції в обґрунтування обізнаності відповідача про наявність заочного рішення на отримання нею 10 січня 2018 року постанови про відкриття виконавчого провадження винесеної державним виконавцем Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відносно боржника ОСОБА_4 щодо примусового виконання вказаного заочного рішення не відповідають вимогам процесуального законодавства та не свідчать про отримання відповідачем копії заочного рішення.

Крім того, твердження позивача, з якими погодився районний суд, з посиланням на витяг з офіційного сайту Укрпошти про отримання поштової кореспонденції від імені відповідача за довіреністю є хибними, оскільки обставин видачі довіреності від імені ОСОБА_4 іншій особі в правовому розумінні судом не установлено.

З урахуванням викладених обставин та наведених норм цивільно-процесуального закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач дізналася про наявність та зміст судового рішення 10 січня 2018 року, а відтак й висновок суду, що ОСОБА_4 пропустила строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення є безпідставним, тобто таким, що не ґрунтується на нормах цивільно-процесуального закону.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 10 ЦПК України 2004 року та ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Однак, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, відмовивши ОСОБА_4 у поновленні строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 24 жовтня 2017 року за відсутності доказів про отримання нею копії такого рішення у визначені законом строки, чим порушив конституційне право ОСОБА_4 на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Крім цього, колегія суддів вважає за можливе зауважити, що Глава 11 ЦПК України визначає умови та порядок заочного розгляду справ.

З приписів норм ст.ст. 285-287 ЦПК України вбачається, що при зверненні особи з заявою про перегляд заочного рішення районний суд приймає одне з таких рішень, а саме, до неналежно оформленої заяви про перегляд заочного рішення застосовує положення ст. 185 ЦПК України або приймає належно оформлену заяву до розгляду.

Між тим, відповідно до ч. 4 ст. 284 ЦПК України учасник справи може звернутися до суду з заявою про поновлення строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

За вимогами ч. 7 ст. 127 ЦПК України про відмову у поновленні або продовжені процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася з відповідною заявою.

Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 8 ст. 127 ЦПК України).

Отже, з аналізу зазначених цивільно-процесуальних норм вбачається, що у випадку відмови у поновленні строку для подання заяви про перегляд заочного рішення одночасно залишення такої заяви без розгляду законом не передбачено.

Суд в ухвалі, що оскаржується, відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_4 у поновленні строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення та водночас залишив заяву останньої про перегляд заочного рішення без розгляду, при цьому не обґрунтувавши таке процесуальне рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права відповідача на гарантії захисту у суді її прав та інтересів, а відтак ухвала суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 листопада 2018 року скасувати, а справу повернути до місцевого суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів, обчислюючи цей строк, з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_8

Повний текст постанови складено 14 грудня 2018 року.