Справа № 751/708/18 Провадження № 22-ц/795/685/2018 Головуючий у I інстанції Коверзнев В. О. Доповідач - Скрипка А. А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Лакізи Г.П., Харечко Л.К.

секретар: Позняк О.М.

за участі: прокурорів військової прокуратури Чернігівського

гарнізону - Жука Б.С., Косенка М.А., представника

відповідача - адвоката Кашуби М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Коверзнева В.О. від 05 квітня 2018 року у справі за позовом військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року військовий прокурор Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути зі ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу шкоду, заподіяну винною в дорожньо - транспортній пригоді особою в сумі 60 230 грн. 35 коп., а також стягнути з відповідача на користь військової прокуратури Центрального регіону України 1 762 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду. В обґрунтування вимог заявленого позову військовий прокурор Чернігівського гарнізону зазначав, що з 20.03.2014 року по 01.04.2015 року включно відповідач проходив військову службу на посаді водія автомобільного взводу підвозу боєприпасів роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . 03.03.2015 року, під час проходження відповідачем військової служби, з вини ОСОБА_1 , під час керування ним службовим автомобілем, який належить військовій частині НОМЕР_1 , відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої власнику автомобіля Honda НОМЕР_2 ОСОБА_2 було спричинено матеріальні збитки. Приватним акціонерним товариством Страхова компанія Українська страхова група було здійснено страхове відшкодування ОСОБА_2 в сумі 114 641 грн. 58 коп. Рішенням господарського суду Чернігівської області від 22.02.2017 року, яке набрало законної сили 13.06.2017 року, з військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу на користь приватного акціонерного товариства Страхова компанія Українська страхова група стягнуто 60 230 грн. 35 коп., з яких 57 348 грн. 97 коп. сума страхового відшкодування, 686 грн. 68 коп. сума судового збору, 2 194 грн. 70 коп. сума витрат за проведення експертизи. Посилаючись на фактичну виплату військовою частиною приватному акціонерному товариству Страхова компанія Українська страхова група стягнутої рішенням господарського суду суми відшкодування, військовий прокурор Чернігівського гарнізону у вимогах заявленого позову просив суд стягнути з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 шкоду, заподіяну винною в дорожньо-транспортній пригоді особою в порядку регресу в сумі 60 230 грн. 35 коп. Обгрунтовуючи звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 , військовий прокурор Чернігівського гарнізону з посиланням на статтю 23 Закону України Про прокуратуру, зазначав, що військова частина НОМЕР_1 є одним із структурних підрозділів Збройних Сил України Міністерства оборони України, який утримується за рахунок бюджетних коштів. При цьому військовий прокурор вказував, що діями відповідача обмежуються права держави в особі військової частини НОМЕР_1 , оскільки до часу звернення до суду з даним позовом сплачені військовою частиною НОМЕР_1 бюджетні кошти в добровільному порядку військовій частині не повернуто.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.04.2018 року відмовлено у задоволенні позову військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

В апеляційній скарзі військовий прокурор Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову та вирішити питання щодо розподілу понесених судових витрат. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.04.2018 року є незаконним, необґрунтованим, при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також невірно визначено зміст правовідносин між сторонами спору. Доводи апеляційної скарги вказують, що право на стягнення грошових коштів з відповідача військова частина отримала 15.11.2017 року та 05.12.2017 року, у зв`язку із стягненням з рахунків частини бюджетних коштів на користь страхової компанії. Доводи апеляційної скарги стверджують, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції необґрунтовано не застосував положення статей 22, 1166, 1191 ЦК України, а також п.7, п.31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР, які регулюють механізм та порядок стягнення з колишніх військовослужбовців шкоди, заподіяної військовій частині.

В судове засідання апеляційного суду представник військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.96,100,101,105,106), не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурори військової прокуратури Чернігівського гарнізону Жук Б.С., Косенко М.А. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кашуба М.О. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв`язку із її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 05.04.2018 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1, ч.2 статті 376 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 05.04.2018 року, скасуванню. За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку про необхідність прийняття постанови, якою частково задовольнити позовні вимоги військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. Стягнути зі ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_3 (шість тисяч дев`яносто чотири) грн. 10 коп. в рахунок відшкодування шкоди.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 20.03.2014 року на підставі наказу №55 командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зараховано на всі види забезпечення та призначено водієм автомобільного взводу підвозу боєприпасів роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 (а.с.7).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2015 року №67 сержанта ОСОБА_1 , водія взводу інженерних загороджень групи інженерного забезпечення виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів забезпечення (а.с.8). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2015 року №46-РС звільнено з військової служби у запас сержанта ОСОБА_1 , водія взводу інженерних загороджень групи інженерного забезпечення (а.с.9).

Як вбачається з постанови Дарницького районного суду м.Києва від 27.03.2015 року (а.с.107-108), 03.03.2015 року о 15 год. 50 хв. в м.Києві на просп.Бажана ст.м.Харківська, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Вольво, д/н НОМЕР_4 , не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем Хонда д.н.з. НОМЕР_2 , водій ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п.13.1.ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 27.03.2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 425 грн. на користь держави.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 22.02.2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 року (а.с.10-24), частково задоволено позов приватного акціонерного товариства Страхова компанія Українська страхова група до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь приватного акціонерного товариства Страхова компанія Українська страхова група 57 177 грн. 98 коп. страхового відшкодування, 857 грн. 67 коп. судового збору, 2 194 грн. 70 коп. витрат по проведенню експертизи.

З повідомлень про безспірне списання коштів з рахунку боржника від 17.11.2017 року №42, від 06.12.2017 року №42 (а.с.25,26), меморіального ордеру від 04.12.2017 року (а.с.27), меморіального ордеру №42 від 04.12.2017 року (а.с.28), меморіального ордеру №42 від 15.11.2017 року (а.с.29) вбачається, що військовою частиною НОМЕР_1 на розрахунковий рахунок приватного акціонерного товариства Страхова компанія Українська страхова група було перераховано 60 230 грн. 35 коп.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції з посиланням на ч.2 статті 2, ч.1 статті 13 ЦПК України, зазначив, що в якості підстав заявленого позову, військовий прокурор послався на положення статей 22, 1166, 1191 ЦК України, які визначають загальні засади відшкодування шкоди, завданої в цивільних правовідносинах, а також умови реалізації потерпілою особою права регресу. При цьому суд першої інстанції зазначив, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 03.03.2015 року відповідач перебував на військовій службі, у зв`язку з чим відносини, які виникли між сторонами з приводу завдання відповідачем майнової шкоди, не є цивільно-правовими, оскільки регулюються військовими статутами і Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджено постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР. Таким чином, як вказав суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, військовим прокурором невірно визначено правову підставу стягнення з відповідача завданої майнової шкоди, а тому пред`явлений позов не підлягає задоволенню.

В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє часткове підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що вказаний висновок суду першої інстанції не узгоджується із нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України).

Правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

Відповідно до положень ч.1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Частина друга статті 1187 ЦК України, яка регламентує відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно приписів ч.2 статті 2 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування.

Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 року №1225, визначено порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил, його списання та використання.

Пункт 3 даного Положення визначає, що Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти. Згідно пункту 5 вказаного Положення, військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 22.02.2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 року (а.с.10-24), встановлено, що 03.03.2015 року відбулась ДТП за участю транспортного засобу Honda державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу Volvo державний номерний знак НОМЕР_5 бб, що належить військовій частині НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .

Власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє, при цьому вказаний транспортний засіб, на якому відповідач під час проходження ним військової служби вчинив дорожньо-транспортну пригоду, перебуває на обліку військової частини НОМЕР_1 . За даних обставин, як встановлено вищезазначеними судовими рішеннями, відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем, повинна нести військова частина, на обліку та у оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки.

Відповідно до приписів ч.1 статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Виходячи зі змісту глави 82 ЦК України, законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду та особа, яка відповідає за шкоду. Згідно ч.1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до положень ч.1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Необхідно враховувати, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Доводи апеляційної скарги містять посилання на Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року N243/95-ВР, тобто, на спеціальний підзаконний нормативний акт, яким врегульовано, як повну, так і обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовців за заподіяну державі шкоду. Пункт 1 розділу І вказаного Положення регламентує, що це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

Перебування відповідача ОСОБА_1 під час вчинення ДТП 03.03.2015 року на військовій службі сторонами визнається та підтверджується матеріалами справи (а.с.7-9). Таким чином, відповідач не мав статусу власника автомобіля, під час керування яким вчинив ДТП, та не володів вказаним автомобілем на підставі будь-якого речового права. ОСОБА_1 в момент заподіяння шкоди виконував обов`язки військової служби. Відповідних даних про те, що відповідач заволодів вказаним транспортним засобом за допомогою протиправних дій, матеріали справи не містять.

За змістом пунктів 2, 13, 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. Повна матеріальна відповідальність за шкоду військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, заподіяна з їх вини державі настає у разі умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій, дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину.

В ході судового розгляду даної справи було встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами (а.с.107-108), що відповідачем було вчинено адміністративне правопорушення, згідно постанови Дарницького районного суду м.Києва від 27.03.2015 року. За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування до відповідача матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, як це визначено п.10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, оскільки шкоду відповідачем заподіяно недбалим виконанням своїх службових обов`язків.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги про необхідність покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності не узгоджується із приписами Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, оскільки матеріали справи не містять даних про вчинення відповідачем дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину, також матеріали справи не містять в собі посилання на наявність інших обставин, за яких настає повна матеріальна відповідальність військовослужбовців.

З повідомлень про безспірне списання коштів з рахунку боржника від 17.11.2017 року №42, від 06.12.2017 року №42 (а.с.25,26), меморіального ордеру від 04.12.2017 року (а.с.27), меморіального ордеру №42 від 04.12.2017 року (а.с.28), меморіального ордеру №42 від 15.11.2017 року (а.с.29) вбачається, що військовою частиною НОМЕР_1 на розрахунковий рахунок приватного акціонерного товариства Страхова компанія Українська страхова група було перераховано 60 230 грн. 35 коп. Вказана сума складається із суми страхового відшкодування, суми судового збору, витрат по проведенню експертизи.

Відповідно до приписів п.1 ч.2 статті 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Приймаючи до уваги вказану норму права, необхідно зазначити, що судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, оскільки відшкодуванню підлягає втрачене або пошкоджене майно.

Враховуючи вищенаведене, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє часткове підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, належним чином не перевірив доводи позовної заяви, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Як вбачається із довідки військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2018 року №700 (а.с.102), розмір грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 під час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_1 у березні 2015 року становив 6 094 грн. 10 коп.

Згідно матеріалів справи, дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача відбулась 03.03.2015 року, під час проходження ним військової служби та керування службовим автомобілем, який належить військовій частині НОМЕР_1 .

За даних обставин апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що при розгляді даної справи суд першої інстанції необґрунтовано не застосував норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року N243/95-ВР. Разом з тим, виходячи із фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог заявленого позову. На думку апеляційного суду, в ході судового розгляду даної справи встановлено підстави для застосування до відповідача матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, як це визначено п.10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, оскільки шкоду було заподіяно недбалим виконанням відповідачем своїх службових обов`язків.

Приймаючи до уваги наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 05.04.2018 року, скасуванню. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне прийняти постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. Стягнути зі ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_3 (шість тисяч дев`яносто чотири) грн. 10 коп. в рахунок відшкодування шкоди.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути зі ОСОБА_1 на користь військової прокуратури Центрального регіону України 440 (чотириста сорок) грн. 50 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій (а.с.1,75). Розрахунок наступний: 1 762 грн. сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви (а.с.1) х 10% (апеляційним судом задоволено вимоги заявленого позову) = 176 грн. 20 коп. - відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви. 2 643 грн. сума сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.75) х 10% (апеляційним судом задоволено вимоги апеляційної скарги) = 264 грн. 30 коп. - відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Разом: 176 грн. 20 коп. + 264 грн. 30 коп. = 440 грн. 50 коп.

Керуючись статтею 11 ЦК України, статтями: 141, 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 квітня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_3 (шість тисяч дев`яносто чотири) грн. 10 коп. в рахунок відшкодування шкоди.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь військової прокуратури Центрального регіону України 440 (чотириста сорок) грн. 50 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 03.09.2018 року.

Головуючий:Судді: