П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/2360/17

Номер провадження 22-ц/804/640/18

Донецький апеляційний суд у складі суддів Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 вересня 2018 року, у складі судді Папаценко П.І., дата складення повного судового рішення 03 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником автомобіля марки «CHERY», моделі «AMULET», тип - легковий хечбек-в, реєстраційний номер НОМЕР_1. 02 серпня 2016 року, приблизно о 13 годині, внаслідок несправності автомобіля, він звернувся на станцію технічного обслуговування (далі СТО), розташовану по АДРЕСА_1, власником якої є відповідач. Механік даного СТО ОСОБА_3 для діагностики несправності автомобіля вирішив підняти його за допомогою підйомника, але з невідомої йому причини, на підйомнику не спрацював автомат, внаслідок чого автомобіль перевернувся та отримав численні механічні пошкодження, вартість ремонту яких становила 38 064,79 грн. Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь майнову шкоду у розмірі 38 064,79 грн., витрати на перевезення автомобіля евакуатором у розмірі 500 грн., оплату проведеної авто-товарознавчої експертизи у розмірі 1200 грн., а всього 39 764,79 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд безпідставно звільнив ОСОБА_2, як власника приміщення по АДРЕСА_1, в якому було пошкоджено його автомобіль, від обов'язку по відшкодуванню майнової шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч.3 ст.369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав скаргу, заперечення представника відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, є власником автомобіля марки «CHERY», моделі «AMULET», тип - легковий хечбек-в, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску (а.с.109).

02 серпня 2016 року ОСОБА_1 прибув на станцію технічного обслуговування, розташовану по бул. Шевченка, 363-а в м.Маріуполі для здійснення ремонту вказаного автомобіля.

На станції технічного обслуговування знаходилися майстри ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Автомобіль «CHERY», в якому знаходився ОСОБА_1, був піднятий на підйомник для огляду майстром ОСОБА_3, а потім, під час спуску підйомника, автомобіль перевернувся та впав на підлогу, отримавши технічні пошкодження. За послуги евакуатора зі станції технічного обслуговування позивач оплатив 500 грн.

За висновком експертної оцінки, внаслідок пошкодження автомобіля, ОСОБА_1 заподіяна майнова шкода в розмірі 38 064,79 грн. Вартість експертних робіт становила 1200 грн. (а.с.3).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_3, реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 02 липня 2013 року на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 6713386, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності (номер запису 1500468) на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 3) магазин-торгівельний павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.119)

Згідно договору оренди (без номеру) від 20 червня 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2, як орендодавець, передав за плату орендарю ОСОБА_5 в оренду з 21 червня 2016 року по 21 червня 2017 року частину нежилого приміщення, площею 30 м.кв. разом з обладнанням (автопідйомник, прес, упорна стойка, домкрати), що в ньому знаходиться, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.45).

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що належність відповідачу ОСОБА_2 на праві власності нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 не є підставою для покладення на нього відповідальності за спричинену позивачу шкоду; робітники СТО, які займалися ремонтом автомобіля ОСОБА_1 02 серпня 2016 року, не є найманими працівниками відповідача; винних дій ОСОБА_2 у заподіянні майнової шкоди позивачу не встановлено.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування шкоди на підставі ст.ст.1166,1172 ЦК України, позивач посилався на те, що ОСОБА_2, як власник СТО, де було пошкоджено його автомобіль марки «CHERY», повинен відшкодувати йому ремонт автомобіля та витрати, понесені у зв'язку з транспортуванням пошкодженого автомобіля та проведенням авто - товарознавчого дослідження.

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції позивач не заперечував обставин, встановлених судом першої інстанції про те, що 02 серпня 2016 року він звернувся на СТО до майстрів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з приводу ремонту автомобіля; відповідач ОСОБА_2 в цей день в СТО був відсутній та не виконував будь-яких дій щодо підйому автомобіля на автоматичний підйомник та контролю за виконанням цих робіт, а з'явився в СТО після того, як автомобіль впав та був пошкоджений.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальними підставами для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Вимоги про стягнення завданої шкоди можуть бути задоволені лише у випадку, якщо позивач доведе кожний з елементів складу правопорушення.

Отже, вирішуючи спір про стягнення заподіяних збитків, суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, оскільки винних дій відповідача в пошкодженні 02 серпня 2016 року автомобіля «CHERY», належного позивачу, під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено; договірних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 серпня 2016 року не виникло.

Не погоджуючись з рішенням суду про відмову у позові ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на те, що суд дійшов хибних висновків про відсутність підстав для покладення відповідальності на ОСОБА_2 за заподіяну шкоду, оскільки існуючий договір оренди приміщення та обладнання, укладений 20 червня 2016 року між відповідачем та ОСОБА_5, на який посилався відповідач, є недійсним та представлений суду з метою звільнення відповідача від обов*язку відшкодувати позивачу заподіяну майнову шкоду.

Ці доводи апеляційний суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно ч.1, 3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частина перша ст.627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст.628 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.759 ЦК України за договром найму (оренди) наймодавець передає або зобов*язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з положеннями ст.780 ЦК України шкода, завдана третім особам у зв'язку з користуванням річчю, переданою у найм, відшкодовується наймачем на загальних підставах. Шкода, завдана у зв'язку з користуванням річчю, відшкодовується наймодавцем, якщо буде встановлено, що це сталося внаслідок особливих властивостей або недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати. Умова договору найму про звільнення наймодавця від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок особливих властивостей чи недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати, є нікчемною.

Отже, за загальним правилом відповідальність за заподіяну шкоду у зв'язку з користуванням річчю, переданою у найм, несе саме наймач.

Обгрунтовуючи свої вимоги до ОСОБА_2, позивач в суді апеляційної інстанції стверджував, що після того, як автомобіль було пошкоджено 02 серпня 2016 року майстри ОСОБА_3 та ОСОБА_5 пояснювали, що автоматичний підйомник був несправний і вони неодноразово повідомляли про ці обставини власника приміщення ОСОБА_2

Закон допускає покладення на наймодавця відповідальності за шкоду, завдану у зв'язку з користуванням річчю, переданою у найм, за наявності таких умов:

а) завдання шкоди відбулося внаслідок особливих властивостей або недоліків речі (спеціальні правила експлуатації, особливості техніки безпеки, недоліки речі тощо);

б) про такі особливості та недоліки речі знав наймодавець, але він не попередив про це наймача (ч. 2 ст. 767 ЦК України);

в) про такі особливості та недоліки речі наймач не знав та не міг знати (тобто ці особливості та недоліки не є явними, тобто такими, які наймач може виявити самостійно).

Таких обставин під час розгляду справи не встановлено, а тому, наведені позивачем доводи, як підстава для відповідальності ОСОБА_2, вважаються непереконливими.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України).

Отже, діюче цивільне законодавство визначає, що при зверненні особи до суду за захистом порушеного права, ця особа повинна довести обставини, які мають значення для справи та надати відповідні докази, що підлягають оцінці судом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як свідчать матеріали справи, позивач не надав суду першої інстанції будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що відповідачу було відомо про несправність автоматичного підйомника, як на час передання його в оренду ОСОБА_5, так і на час пошкодження автомобіля 02 серпня 2016 року.

У даному випадку колегія вважає, що не доведена вина орендодавця (ОСОБА_2.) в пошкодженні 02 серпня 2016 року автомобіля «CHERY», належного позивачу,

Крім того, в ході судового розгляду не встановлено, що пошкодження автомобіля ОСОБА_1 сталося внаслідок особливих властивостей або недоліків речі - автоматичного підйомника, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати.

Згідно ч.1 ст. 776 ЦК України, поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами договору оренди (п.5.1), який ніким не спростований, орендар - ОСОБА_5, взяв на себе зобов*язання утримувати обєкти оренди в належному стані; забезпечувати зберігання і нести відповідальність за цілісність прийнятого майна; не користуватися несправним обладнанням, приборами та інструментами; здійснювати за власний рахунок технічне обслуговування і ремонт обладнання, що використовується, приборів та інструментів. Крім того, орендар несе особисту відповідальність за свої дії (роботу, послуги) перед орендодавцем (клієнтами) і третіми особами, якщо ці дії сталися з його вини (п.7.1).

Посилання позивача в суді апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були найманими працівниками ОСОБА_2, що саме відповідач раніше - до 02 серпня 2016 року, виконував ремонті роботи автомобіля ОСОБА_1 та отримував кошти за цей ремонт і за таких умов саме він повинен відповідати перед позивачем за заподіяну майнову шкоду, пов'язану з пошкодженням автомобіля, є неспроможними за відсутності будь-яких доказів з цього приводу.

Інші доводи апеляційної скарги - несплата відповідачем податків та недекларування прибутків; відсутність реєстрації ОСОБА_5, як приватного підприємця; відсутність чіткого визначення розміру орендної плати в договорі від 20 червня 2016 року; відсутність у ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, права займатися такою діяльністю, як обслуговування транспортних засобів тощо не впливає на висновки суду першої інстанції та не змінює правових висновків, щодо відсутності підстав покладати майнову відповідальність на ОСОБА_2

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1, скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача у відшкодування майнової шкоди 39 764,79 грн.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 17 грудня 2018 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко