Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 638/233/18

провадження № 61-42356св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідачі: Прокуратура Харківської області, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 травня 2018 року у складі судді Цвірюка Д. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2018 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2004 року дільничним інспектором міліції Ленінського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 173 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2004 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення із призначенням міри покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб. В подальшому постанова суду від 19 листопада 2004 року була скасована судом апеляційної інстанції, постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2004 року провадження у справі закрито. Постанова була оскаржена прокурором і розгляд справи продовжувався у суді першої та апеляційної інстанцій, поки 07 вересня 2005 року Верховний Суд України не закрив справу у зв'язку із відсутністю у діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення.

У зв'язку із викладеним вище ОСОБА_4 протягом 2005-2009 років звертався до Прокуратури Харківської області із заявами про притягнення судді Ленінського районного суду м. Харкова Клименка О. І. до кримінальної відповідальності. У задоволенні заяв йому відмовляли, що змушувало його оскаржувати дії прокуратури до суду протягом тривалого часу, що призвело до завдання йому моральних страждань.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_4 просив стягнути з Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України 576 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних та переконливих доказів обґрунтованості заявлених вимог, а саме позивач не довів наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини відповідача в її заподіянні, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування доводів про заподіяння йому працівниками прокуратури Харківської області моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях. Реалізація ОСОБА_4 свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами ухвалено рішення з порушенням вимог статей 23, 1174 ЦК України, які гарантовані статтею 56 Конституції України, та залишено поза увагою, що відповідно до вимог чинного законодавства органи досудового слідства, прокуратури несуть відповідальність за спричинення моральної шкоди, що виникла через умисну бездіяльність посадових осіб прокуратури при досудовому розслідувані кримінальних проваджень.

02 жовтня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2004 року ОСОБА_4 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді арешту строком на 10 діб.

В подальшому, ухвалою Верховного Суду України від 07 вересня 2005 року провадження у цій адміністративній справі відносно ОСОБА_4 закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

09 лютого 2005 року Прокуратурою Харківської області винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді Ленінського районного суду м. Харкова Клименка О. І. за заявою ОСОБА_4

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2005 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 лютого 2005 року.

14 липня 2005 року апеляційним судом Харківської області скасовано постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2005 року.

24 травня 2006 року, 15 червня 2006 року, 01 грудня 2006 року Прокуратурою Харківської області повторно були винесені постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, згодом скасовані.

13 липня 2006 року відповідач виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_4 Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2006 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 13 липня 2006 року.

09 лютого 2007 року Прокуратурою Харківської області повторно винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2007 року змінено підсудність розгляду заяв ОСОБА_4 на Дзержинський районний суд м. Харкова.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2007 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 лютого 2007 року.

26 грудня 2007 року апеляційним судом Харківської області скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2007 року.

20 березня 2008 року Дзержинський районний суд м. Харкова скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 лютого 2007 року.

10 червня 2008 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи.

22 вересня 2008 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 червня 2008 року.

17 жовтня 2008 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи.

02 лютого 2009 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 17 жовтня 2008 року.

03 квітня 2009 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи.

24 квітня 2009 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 квітня 2009 року.

23 травня 2009 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи.

04 серпня 2009 року постанова від 23 травня 2009 року була скасована.

21 серпня 2009 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді. Зазначена постанова не була оскаржена.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилався на бездіяльність працівників прокуратури, вважаючи незаконними неодноразові відмови у порушенні кримінального провадження стосовно судді Ленінського районного суду м. Харкова.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

При цьому, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача та шкодою, на яку він посилається.

Отже, сам факт постановлених ухвал суддів Ленінського та Дзержинського районних судів м. Харкова про часткове задоволення скарг ОСОБА_4 на постанови слідчого прокуратури, не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу.

Наведені у касаційній скарзі доводи, про те, що судами ухвалені рішення з порушенням вимог статей 23, 1174 ЦК України, які гарантовані статтею 56 Конституції України, не заслуговують на увагу, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників Прокуратури Харківської області, факту наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначеного органу та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивач суду не надав.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк