АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 761/30576/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/4793/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого 4 квітня 2018 року в приміщенні суду в м. Києві під головуванням судді Савицького О.А., повний текст якого складений 10 квітня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Київської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку, зазначеного на технічному плані під літерою «А», сарай зазначений на технічному плані під літерою «Б», та вбиральні зазначені на технічному плані під літерами «Г» і «Д».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - ГУЮ у м. Києві, про визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване та незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з'ясуванні обставин справи. При цьому зазначає, що право власності на спірне майно набуто ОСОБА_3 в установленому законом порядку, що діяло на той час. В подальшому після смерті ОСОБА_3 право власності неодноразово переходило в порядку ст.549 ЦК УРСР, аж до ОСОБА_4, після смерті якого перейшло до позивача проте суд на вказане уваги не звернув.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладеній у ній.

Відповідач у судове засідання не з'явився продень час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У суд апеляційної інстанції не забезпечив явку свого представника та не повідомив про причини неявки.

Тому, у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно рішення виконкому ради депутатів в м. Києві «Про відведення земельних ділянок під забудову житлових будинків» від 15 квітня 1945 року №10/7 ОСОБА_3 відведено земельну ділянку під забудову спірного житлового будинку (а.с.21).

06 червня 1948 року за заявою ОСОБА_3 начальником інвентаризаційного бюро було складено зведений оціночний акт загальної вартості будинку та споруд на спірній земельній ділянці (а.с.47).

З наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 року вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року(а.с.22).

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що діти ОСОБА_3- ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до Одинадцятої контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері проте їм було направлено відповідь № 383 від 28 липня 1975 року про необхідність надати документи про право власності на спірний будинок та інших документів (а.с.50).

Згідно довідки Начальника РЖУ Радянської району ради депутатів трудящих м. Києва ОСОБА_7 від 03 грудня 1974 року, яка була видана нотаріусу нотаріальної контори №11, домоволодіння АДРЕСА_1 завершено будівництвом на 70% (а.с.137).

Листом В.О. директора Київського міського державного архіву Н.Б. Апанасенко вказує, що в документах виконкому Радянськї райради депутатів трудящих м. Києва рішення райради за 1947-1948 роки на будівництво будинку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_10 відсутнє (а.с.134).

12 серпня 1975 року головою виконкому Радянської райради депутатів трудящих направлено лист начальнику КМ БТІ з проханням провести необхідні дії які передбачені п.п.12, 13 розділу ІІІ Інструкції «Про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах та селещах міського типу Української УССР» (а.с.136).

Судом встановлено, що ОСОБА_5, а після його смерті - спадкоємцями вчинялися певні дії щодо підключення спірного житлового будинку до газопостачання, електроенергії та проведення каналізації.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.29).

Також, в матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 26 жовтня 2012 року, виданого на ім'я ОСОБА_11

Як вбачається зі змісту вказаного технічного паспорту, житловий будинок з прибудовами побудовано в 1948 року, а сарай під літерою «Б», вбиральні під літерами «Г», «Д» - в 1965 році.

24 грудня 2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 (а.с.23).

13 квітня 2015 року ОСОБА_11 помер та після його смерті відкрилась спадщина (а.с.123).

Так, відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Положеннями ч.3 ст.1268 та ч.1 ст.1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

17 серпня 2015 року ОСОБА_1, як спадкоємиця першої черги за законом після смерті ОСОБА_11, подала до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття нею спадкового майна (а.с.122).

Проте, постановою державного нотаріусу Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В. від 28 жовтня 2016 року відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на її ім'я на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, за законом після смерті ОСОБА_11, в зв'язку відсутністю факту належності цього майна спадкодавцеві, неможливо встановити склад спадкового майна та відсутні будь-які правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання позивача у спірному домоволодінні не є доказом прийняття спадщини від особи, щодо якої відсутні дані про отримання нею цього майна у спадок в порядку, визначеному законом.

Проте апеляційний суд в повній мірі не може погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.(ч.1ст.1223 ЦК України)

Отже, спадкуванням вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ЦК України.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи технічного паспорту на будинок № 50 по вул. Олександрівська в м. Києві, житловий будинок з прибудовами під літерою А, а, а1 - а7 побудовано у 1948 році, прибудова а8 побудована у 1988 році, сарай під літерою «Б» та вбиральні під літерами «Г та Д» побудовані у 1965 році (а.с.35-37).

Питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Отже, вказаний вище указ в повній мірі не може бути застосовано в даному випадку оскільки, 6 червня 1948 року за заявою ОСОБА_3 начальником інвентаризаційного бюро було складено зведений оціночний акт загальної вартості будинку та споруд на спірній земельній ділянці (а.с.47), що дає підстави вважати, що житловий будинок з прибудовами під літерою А, а, а1 - а7 побудовано у 1948 році, проте до прийняття Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків».

У відповідності до ст.1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи із числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» було визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу затвердженої Міністерством комунального господарства СРСР 31 січня 1966 року підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалася вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за п.10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку, цей громадянин набуде право володіння, користування і розпорядження цим майном.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-137цс13 від 18грудня 2013 року.

А тому, оскільки право власності на будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення будівництва, та будинок було збудовано до видання Указу від 26 серпня 1948 року апеляційний суд вважає, що ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок з прибудовами під літерою Аа, тому після її смерті перейшло право власності в порядку статті 549 ЦК УРСР, до чоловіка ОСОБА_14, після його смерті перейшло їх дітям ОСОБА_15 та ОСОБА_16, після їх смерті перейшло дочкам ОСОБА_15- ОСОБА_17 та ОСОБА_17, а після їх смерті перейшло сину ОСОБА_17 - ОСОБА_11, який був чоловіком ОСОБА_1 і як єдиний спадкоємець має право успадкувати вищевказану частину домоволодіння, а відтак рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача не відповідають фактичними обставинам справи.

Щодо, решти домоволодіння, а саме: сараю під літерою «Б» та вбиральні під літерами «Г та Д» то суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1, зважаючи на необхідність проведення реєстрації права власності на самочинне будівництво у порядку встановленому на час такого будівництва.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме вважає, за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку, зазначеного на технічному плані під літерою «А». В іншій частині рішення необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2018 року - скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку, зазначеного на технічному плані під літерою «А».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписана 28 серпня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: