Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 199/684/15-ц

провадження № 61-32377 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

представник відповідача- ОСОБА_6;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2017 року у складі судді Богун О. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати - ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначав, що він є власником іншої 1/2 частини вказаної квартири. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є її діти: він та його сестра - ОСОБА_5 Документи, які підтверджували його право власності на квартиру, викрала відповідач, у зв'язку з чим він звернувся із відповідною заявою до правоохоронних органів.

В установлений законом строк він звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і дізнався, що 13 листопада 2007 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла відповідачу все своє майно.

Позивач вважав, що заповіт, складений ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_5, є недійсним, оскільки його складення було спричинено сильним психологічним тиском на неї, волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним і не відповідало її волі, під час складення заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій у зв'язку із хворобою. Посилався на те, що за життя мати мала намір залишити свою частину квартиру у спадщину саме йому, про що неодноразово говорила.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати заповіт, складений ОСОБА_7 13 листопада 2007 року на ім'я ОСОБА_5, недійсним.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при складенні оспорюваного заповіту волевиявлення заповідача, матері позивача, не було вільним і не відповідало її волі. Підстав, передбачених статтею 1257 ЦК України, для визнання заповіту недійсним позивачем не доведено, а призначена судом посмертна судово-психіатрична експертиза не проведена з вини позивача.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що при складенні оспорюваного заповіту волевиявлення його матері не було вільним і не відповідало її волі. Призначена судом посмертна судово-психіатрична експертиза не була проведено у зв'язку з тим, що позивачем не було надано додаткових матеріалів та документів, необхідних для її проведення (частина перша статті 146 ЦПК України 2004 року), клопотання про витребування таких документів у ОСОБА_5 позивачем не заявлено.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що двічі за його заявою судом призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза, на розгляд якої було поставлено питання щодо психічного стану померлої ОСОБА_7 на момент укладання заповіту, яка не була проведена з підстав ненадання експертам додаткових матеріалів, а саме: оригіналу медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_7 з поліклініки за місцем її проживання.

Проте він не мав можливості надати для експертизи запитуваний документ, оскільки відповідач ще за життя матері викрала із квартири, де він проживав із матір'ю, усі документи, що стосувались спадкового майна та медичні документи матері. Після виявлення крадіжки він звернувся до правоохоронних органів щодо викрадення документів відповідачкою і на підставі його заяви було відкрито кримінальне провадження.

Викрадені документи відповідач не повернула, але не заперечувала, що документи знаходяться у неї.

Судом було направлено запити до психоневрологічного диспансеру м. Дніпропетровська, Клініки сімейної медицини та комунального закладу «Дніпропетровської міської поліклініки № 6 Дніпропетровської міської ради» щодо перебування його - ОСОБА_7 на обліку та щодо лікування, яке їй було призначено. Жодної відповіді із зазначених закладів судом не було отримано.

Також суд не прийняв до уваги показання свідків та не дав їй належну правову оцінку.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вважала вірним висновок судів про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що волевиявлення відповідача не було вільним та не відповідало її волі, оскільки його було складено за 7 років до смерті її матері і за цей час його не було відкликано чи змінено.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною четвертою статті 1236 ЦК України передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 146 ЦПК України 2004 року у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_7 при складенні спірного заповіту не було вільним та не відповідало її волі судом не здобуто, а позивачем не надано. Також суду не надано доказів того, що при складенні спірного заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При цьому судом двічі призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза, яка не була проведена у зв'язку із ненаданням позивачем необхідних документів. Клопотань про витребування цих документів у відповідача позивачем не заявлялось.

За змістом статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, саме позивач має довести підставу позову, а у провадженні суду справа знаходилась з січня 2015 року, натомість він посилався на відкрите кримінальне провадження, у ході якого такі вимоги не розглядаються.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк