Справа № 443/636/18 Головуючий у 1 інстанції: Ціпивко І.І.
Провадження № 22-ц/811/9/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3,

Лозинського Д.С. - представника Державної організації „Комбінат „Троянда",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної організації „Комбінат „Троянда" на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ДО «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України, у якій просила суд ухвалити рішення, яким: скасувати наказ Державної організації «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України від 20 березня 2018 року № 38-к „Про звільнення" у зв'язку з його незаконністю; поновити її на посаді начальника дільниці Державної організації «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України; стягнути з Державної організації «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення по дату ухвалення рішення; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення виплати заробітної плати за один місяць.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що з 16 жовтня 1985 року вона працювала в Комбінаті «Троянда» на різних посадах, зокрема, з 01 серпня 2006 року - начальником дільниці зберігання №1. 06 лютого 2007 року Комбінат «Троянда» перейменовано в ДО «Комбінат «Троянда».

26.01.2018 року її було повідомлено про скорочення займаної нею посади та наказом від 20 березня 2018 року № 38-к з 28 березня 2018 року звільнено з роботи - з підстав, що передбачені пунктом 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає її звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому вимушена звернутись до суду з даним позовом (а.с. 1-7, 125-128).

Оскаржуваним рішенням (з урахуванням ухвали суду від 31 серпня 2018 року про виправлення описок у цьому рішенні) позов задоволено.

Скасовано наказ Державної організації «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України «Про звільнення» № 38-к від 20 березня 2018 року, яким ОСОБА_2 звільнено з 29 березня 2018 року з посади начальника дільниці зберігання Державної організації «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника дільниці зберігання Державної організації «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України з 30 березня 2018 року.

Стягнуто з Державної організації «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України () на користь ОСОБА_2 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 30 березня 2018 року по 26 липня 2018 року в розмірі 15 913 грн. 76 коп., з яких підлягають до стягнення податок на доходи фізичних осіб та обов'язкові платежі.

Стягнуто з Державної організації «Комбінат «Троянда» Державного агентства резерву України () на користь держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення виплати заробітної плати за один місяць, з яких підлягають до стягнення податок на доходи фізичних осіб та обов'язкові платежі (а.с. 136-140, 158-160).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що у випадку скорочення посади начальника дільниці зберігання мало місце скорочення посади, яка була єдиною на підприємстві, а відтак вважає, що були відсутніми підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 42 КЗпП України, оскільки у відповідності до висновків Верховного Суду у рішенні від 07 травня 2018 року у справі № 359/1499/17 переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Вважає, що суд не врахував об'єктивної неможливості Комбінату запропонувати позивачці посаду завідувача центрального складу у зв'язку із кваліфікаційною невідповідністю останньої такій посаді, що обгрунтовувалося поданими відповідачем до суду доказами, а відтак висновок суду про те, що твердження відповідача про невідповідність позивачки вимогам новоствореної посади „не підкріплені належними та допустимими доказами", вважає такими, що не відповідають обставинам справи.

Звертає увагу на те, що позивачкою так і не було подано до суду доказів на підтвердження факту її кваліфікаційної та професійної відповідності новоствореній посаді, а тому висновок суду про те, що доводи відповідача невідповідності позивачки новоствореній посаді були „... надані постфактум", а тому такі судом до уваги прийматися не можуть, вважає неправомірним.

Вважає, що судом не було дотримано вимоги, передбаченої частиною 9 ст. 43 КЗпП України (якою встановлено, що у випадку розірвання трудового договору з працівником без звернення власника або уповноваженого ним органу до виборного органу первинної профспілкової організації, суд зупиняє провадження по справі та запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації і після її одержання або відмови розглядає спір по суті), а тому вважає неправомірним посилання суду на недотримання відповідачем при звільненні з роботи позивачки вимог ст. 43 КЗпП України (а.с. 174-185).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" міститься роз'яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивачки з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП, саме на відповідача (як Державну організацію) покладається обов'язок доведення суду належними та допустимими доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізація або перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивачки від переведення на іншу роботу або того, що Державна організація не мала можливості перевести позивачку за її згодою на іншу роботу в організації, а також того факту, що позивачка не користувалася переважним правом на залишення на роботі та що вона попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи, що позивачка працювала на посаді начальника дільниці зберігання і така посада була єдиною в організації, а відтак (за наведених обставин) питання переважного права на залишення позивачки на роботі з'ясуванню та дослідженню не підлягає.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, позивачку було поновлено на роботі не з підстав порушення відповідачем при її звільненні положень статті 42 КЗпП і доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 42 КЗпП України є надуманими, а тому до уваги прийматися не можуть.

Факт того, що позивачці не пропонувалася інша робота в організації, відповідачем не заперечується та визнається, а відтак доказуванню не підлягає (ч.1 ст. 82 ЦПК України).

З урахуванням вище наведених обставин, відповідач мав би довести факт скорочення чисельності або штату працівників організації; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, а також те, що організація не мала можливості перевести позивачку за її згодою на іншу роботу в організації.

Статутом Державної організації «Комбінат Троянда» (підпункт 3 пункту 7.5) встановлено, що керівник організації планує штатний розпис в межах установленої схеми посадових окладів, погодинних тарифних ставок і затверджених кошторисом видатків, визначає розміри оплати праці, який надає на затвердження уповноваженому органу управління (а.с. 26-37).

В наказі відповідача від 20.03.2018 року № 38-к, яким позивачку було звільнено з роботи, зазначено, що правовою підставою для його видачі є:

- наказ № 10-к від 26.01.2018 року;

- наказ № 17-к від 16.02.2018 року;

- попередження про звільнення від 29.01.2018 року;

- згода профкому (а.с. 13).

В свою чергу, у вище згаданому наказі № 10-к від 26.01.2018 року «Про проведення реорганізації та ліквідації посад окремих структурних підрозділів» також є посилання на протокол № 1 від 24.01.2018 року засідання профспілкового комітету (як на «згоду профкому») (а.с. 43).

В той же час, як вбачається з подання директора Державної організації на ім'я голови первинної профспілкової організації про дачу згоди «на проведення реорганізації посад та ліквідації окремого структурного підрозділу (дільниця зберігання) з можливістю розірвання трудових договорів відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП» (а.с. 40), протоколу засідання профспілкового комітету № 1 від 24.01.2018 року (як «згоди профкому») (а.с. 41-42) та виданого на їх підставі наказу № 10-к від 26.01.2018 року «Про проведення реорганізації та ліквідації посад окремих структурних підрозділів» (а.с. 43), згадана реорганізація передбачала виведення зі штату організації 19 штатних одиниць (17+2) - з одночасним введенням в штатний розпис також 19 штатних одиниць (17+2), а відтак - не передбачала скорочення чисельності або штату працівників організації в цілому.

Як також вбачається з вище наведених документів, з штату організації виводились штаті одиниці «начальника дільниці зберігання» (посада, яку займала позивачка) та «заступника начальника дільниці зберігання» (всього - 2 штатні одиниці), натомість вводилися посади «завідувача центральним складом» та «комірника» (також 2 штаті одиниці).

Принагідно слід зауважити, що подання на профком про дачу згоди на звільнення з роботи конкретних працівників (зокрема - позивачки) адміністрацією позивача не вносилося і питання про дачу згоди на звільнення позивачки з роботи профспілковою організацією взагалі не розглядалося: як вбачається з доводів апеляційної скарги, відповідач дану обставину і не заперечує.

Саме на підставі вище наведених документів позивачка і була попередженою 29 січня 2018 року про майбутнє звільнення по п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку з «скороченням та ліквідацією структурного підрозділу» (а.с. 48), хоча (як вже зазначалося) названими документами «скорочення» чисельності працівників організації передбачено не було.

В обґрунтування доводів про реорганізацію, яка ніби-то мала місце в організації і була пов'язаною зі скороченням чисельності та штату її працівників, відповідачем було подано до суду штатний розпис організації, який був затверджений уповноваженим органом управління лише 20 березня 2018 року і вводився в дію з 01.04.2018 року та передбачав штат організації у кількості 42,75 штатних одиниць (а.с. 51-52).

Таким чином, штатний розпис, який міг би бути правовою підставою для проведення організаційних заходів по реорганізації ДО «Комбінат Троянда» (в тому числі - з можливим скороченням чисельності або штату її працівників) до 20 березня 2018 року взагалі був відсутнім.

В той же час, відповідачем так і не було подано до суду штатного розпису організації, який був чинним до 01.04.2018 року (тобто - на час звільнення позивачки з роботи) і яким би стверджувалося, що на час звільнення позивачки з роботи штатна чисельність організації була більшою, ніж 42,75 штатних одиниці, і що в організації взагалі були відсутніми вакансії.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачка не могла виконувати функціональні обов'язки «завідувача центральним складом», оскільки посадова інструкція останнього передбачає необхідність виконання ним (за потреби) обов'язків, як директора Державної організації (що передбачає наявність вищої освіти, за відсутності такої у позивачки), так і обов'язків водія навантажувача (що передбачає наявність відповідної кваліфікації, за відсутності такої у позивачки), також не можуть прийматися до уваги, оскільки:

-вище згадана посадова інструкція була затвердженою директором ДО «Комбінат Троянда», саме який і ініціював внесення відповідних змін у штатний розпис організації та звільнення позивачки з роботи у зв'язку з цими змінами, та була затвердженою ним 13 лютого 2018 року, тобто - до затвердження 20 березня 2018 року уповноваженим органом управління нового штатного розпису, яким і було передбачено таку посаду, як «завідувач центральним складом», якої до 20 березня 2018 року у штатному розписі взагалі не було;

-відповідачем не було подано до суду доказів того, що вище згадані кваліфікаційні вимоги до посади «завідувач центральним складом», передбачені посадовою інструкцією від 13 лютого 2018 року, відповідають вимогам до посади «завідувач центральним складом», які передбачені Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників, які (професії працівників) в свою чергу передбачені Класифікатором професій;

-з переліку посад, які передбачені згаданим штатним розписом від 20 березня 2018 року (а.с. 51-52), вбачається, що цим штатним розписом передбачено цілий ряд посад, які по службовій «ієрархії» є вищими за посаду «завідувача центрального складу», а відтак за відсутності директора чи головного інженера мали б виконувати їхні посадові обов'язки, що (на переконання колегії суддів) свідчить про «штучність» набору кваліфікаційних вимог, які наведено у посадовій інструкції «завідувача центральним складом» від 13 лютого.2018 року.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт скорочення чисельності або штату працівників організації, а також те, що організація не мала можливості перевести позивачку на іншу роботу в організації, так само, як не спростовано доводів позивачки про порушення відповідачем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної організації „Комбінат „Троянда" залишити без задоволення, а рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 липня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.