Дата документу 12.12.2018 Справа № 333/2936/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2936/17 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1092/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

за участі:

позивача ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2018 року за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності та зняття заборони відчуження,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності та зняття заборони відчуження.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 23.12.2013р. між сторонами укладено договір довічного утримання, за умовами якого відповідач зобов'язалась довічно утримувати його та доглядати, а щомісячна сума утримання визначена у розмірі 300 грн. Однак відповідач прийнятих на себе зобов'язань не виконала, не надаючи обумовлену договором матеріальну допомогу. Посилаючись на вказані обставини, просив суд розірвати договір довічного утримання від 23.12.2013р., визнати за ним право власності на 27/50 частини будинку АДРЕСА_1, припинивши право власності на вказану частку відповідача, та зняти заборону відчуження на 27/50 частин спірного будинку.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2018 року позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання від 23.12.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3168.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_5 на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01.

Скасовано заборону відчуження на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., зареєстровану в реєстрі за № 3169, номер запису про обтяження 4007914.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 640 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому він зазначає, що судом повно та всебічно встановлені всі обставини справи на підставі показів свідків та інших доказів, яким суд надав належну оцінку, обґрунтовано визнавши доведеними його позовні вимоги. Просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_5 та її представник - адвокат ОСОБА_7 повторно не з»явились.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Згідно з 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на повторну неявку сторони відповідача у судове засідання апеляційного суду, колегія вважала за можливе розглянути справу у відсутності відповідача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача та його адвоката, які заперечували проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 23.12.2013 року між ОСОБА_3 (відчужувач) та ОСОБА_5 (набувач) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3168.

За умовами п. 1 вказаного договору, відчужувач передає у власність набувача належні йому 27/50 частин житлового будинку № 228 по вулиці Калініна в м. Запоріжжі, розташованого на земельній ділянці розміром 0,0532 га, з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд.

Згідно з п. 6 договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу оцінюється сторонами в розмірі 300 грн. за взаємною згодою сторін.

Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді:

а) забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній частині житлового будинку,

б) забезпечення необхідними лікувальними засобами у відповідності до рецептів, виписаних лікувальними установами,

в) забезпечення продуктами харчування.

Також, сторони домовились, що до обов'язків набувача не належать: придбання і ремонт побутової техніки; придбання одягу та взуття.

Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2013 р. № 15222876, за ОСОБА_5 на підставі договору довічного утримання від 23.12.2013р. № 3168 зареєстровано право спільної часткової приватної власності на 27/50 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. на наведене вище нерухоме майно накладено заборону відчуження в інтересах ОСОБА_3 до припинення чи розірвання договору, про що внесено запис до реєстру за № 3169.

З матеріалів справи слідує, що 21.03.2014р. ОСОБА_3 встановлено наступний діагноз: «Мягкая дилатация ЛП. Концентрическая гипертрофия миокарда ЛЖ. Диастолическая (І тип) дисфункция ЛЖ. Мягкая митральная, мягкая трикуспидальная, мягкая пульмональная регургитация» (мовою оригіналу) та визначено відповідне лікування, що підтверджується випискою з історії хвороби від 21.03.2014р. № 3884.

За змістом виписного епікризу з історії хвороби від 30.09.2016 р. № 14961, ОСОБА_3 має клінічний діагноз: стабільна стенокардія, напруги ІІ ФК, дифузний кардіосклероз та гіпертонічну хворобу ІІ ст. високого риску.

Предметом заявлених позовних вимог є розірвання договору довічного утримання від 23.12.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 3168, з підстав неналежного виконання набувачем ОСОБА_5 умов цього договору щодо утримання (догляду) відчужувача ОСОБА_3

Суд, допитавши чисельних свідків як з боку позивача, так і з боку відповідача, дійшов висновку про те, що відповідач взятих на себе договірних зобов'язань належним чином не виконала, прийняті на себе обов'язки, визначенні в п. 6. договору довічного утримання, в повному обсязі не здійснила.

Суд вказував, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного виконання ОСОБА_5 умов п. 6 договору довічного утримання від 23.12.2013 р. № 3168, а саме, в частині щомісячного матеріального забезпечення з утримання (догляду) в розмірі 300 грн. та забезпечення ОСОБА_3 необхідними лікувальними засобами у відповідності до рецептів, виписаних лікувальними установами, забезпечення продуктами харчування, розпочинаючи саме з 23.12.2013р., тобто з моменту укладення між сторонами спірного договору. А отже за таких обставин вважав доведеними позовні вимоги позивачем.

Колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони базуються на досліджених доказах та відповідають нормам матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Отже, за змістом вказаної норми, договір може бути розірваний незалежно від вини набувача. Тому останньому слід доводи факт належного виконання, а не відсутність його вини у невиконанні або неналежному виконанні умов договору довічного утримання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує, що висновки суду про невиконання нею умов договору довічного утримання є помилковими, оскільки позивач з часу укладення шлюбу з ОСОБА_8 26.11.2016р. сам став відмовлятись від будь-якої допомоги з її боку, про що пояснили свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Проте суд ретельно досліджував покази всіх допитаних свідків, зокрема, і вказаних, та надавав їм належну оцінку у сукупності, а не вибірково, як це намагається довести апелянт в скарзі.

З показів всіх допитаних свідків неможливо зробити достеменний висновок, що відповідач протягом всього періоду до звернення відчужувача ОСОБА_3 з цим позовом до суду 26.05.2017р. належним чином виконувала умови договору довічного утримання щодо надання ліків та їжі щомісячно на суму 300 грн.

Свідки взагалі не були обізнані про ці обставини, або знали про них зі слів самих сторін, або приймали участь у єдиній події, зокрема, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 повідомили, що знають про два випадки відмови позивача від отримання пакунків від ОСОБА_5; ОСОБА_10 пояснював, що особисто бачив як відповідач привозила продукти позивачу лише один раз.

Між тим, будь-яких письмових доказів, у яких би вівся облік щомісячної допомоги з моменту укладення договору по час звернення позивача до суду з позовом про його розірвання, відповідач не надала. Та саме відповідач мала убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку.

Відповідач надавала в якості доказів відмови позивача від отримання щомісячної допомоги у ліках та харчах її перекази на суму 300 грн., але ці фіскальні чеки стосуються періоду після звернення позивача з позовом до суду, тому не можуть бути свідченням про виконання договору довічного утримання до травня 2017р. (звернення позивач до суду), а також доводити факт прострочення кредитора, що намагалась довести відповідач.

Доводити ж відповідачу виконання нею умов договору слідувало саме у період до травня 2017р., але відповідних доказів у періоді з 23.12.2013р. по травень 2017р. матеріали справи не містять.

Відповідач пояснювала, що з листопада 2016р. позивач у зв»язку з одруженням відмовлявся від її допомоги. Проте позивач вказував, що на цей час ОСОБА_5 вже не виконувались умови договору, та він вже не бажав продовжувати з нею договірні відносини. Ці обставини узгоджуються з поясненнями сторін та показами свідків, а також іншими доказами у справі.

Так, вбачається, що позивач є хворою людиною, маючи серцеве захворювання, гіпертонічну хворобу ще на час укладення договору довічного утримання, але відповідач не надала жодного фіскального чеку на придбання йому ліків відповідної лікувальної спрямованості.

Остання навіть не була обізнана про його хвороби, хоча з часу укладення договору минуло 3,5 роки до травня 2017р., коли позивач попередив її про бажання розірвати договір, а відповідач вперше звернулась із запитом до медичної установи про надання їй інформації щодо діагнозів позивача.

З огляду на зазначене, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання за позовом відчужувача.

Колегія вважає, що за наведеними в апеляційній скарзі доводами, які були предметом перевірки судом першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не мається, тому у відповідності до вимог ст.. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 18 грудня 2018р.

Головуючий:

Судді: