__________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/1935/17
Провадження № 2/520/2161/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Кириковій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

про визнання права власності на обов'язкову частку в порядку спадкування,

за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1, ОСОБА_4,

ОСОБА_3,

про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

за зустрічним позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_1, ОСОБА_4,

ОСОБА_2,

про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

за зустрічним позовом

ОСОБА_4

до ОСОБА_1, ОСОБА_3,

ОСОБА_2,

про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 16 лютого 2017 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2, який під час розгляду справи уточнювала та згідно з останньою редакцією позову поданою до суду 10 грудня 2018 року про визнання права власності на обов'язкову частку в порядку спадкування, просить суд визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на 3/80 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, якому за час життя на підставі договору дарування від 04 грудня 1985 року, належало на праві власності 1/3 частка житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2. В подальшому рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2009 року по справі №2928/2009 за ОСОБА_7 було визнано право власності на 7/10 часток будинку АДРЕСА_2, у зв'язку з чим, належна частка ОСОБА_6 на вказаний будинок становить 3/10.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року помер її чоловік - ОСОБА_6, у зв'язку з чим вона - ОСОБА_1 звернулась з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори, за наслідком чого було відкрито спадкову справа, та вона - ОСОБА_1 дізналась, що її чоловік - ОСОБА_6 за час життя склав заповіт від 08 червня 2010 року, за умовами якого заповів усе належне йому за час життя майно своїм дітям: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2.

Позивачка зазначила, що вона є спадкоємцем першої черги, а також має право на обов'язкову частку спадщини, яка відкрилась після смерті її чоловіка, оскільки є непрацездатною вдовою померлого, яка становить ? частку від спадкового майна, яке б їй належало у разі спадкування за законом, що в свою чергу становить 3/80 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2017 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали Київського районного суду міста Одеси від 17 лютого 2017 року, відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 26 травня 2017 року було ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Також під час розгляду справи, судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості співвідповідачів по справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідач по справі - ОСОБА_2 під час розгляду справи визнала позовні вимоги ОСОБА_1 та надала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просить суд визнати за нею право власності на 7/80 часток житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем до спадкового майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, за заповітом, який був складений останнім. Частка в спадковому майні, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, з урахуванням частки, яка належить до спадкування її матері, як обов'язкова, складає 7/80. Оскільки її право не визнається з боку сторін по справі, вона була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Вказаний зустрічний позов ОСОБА_2 був об'єднаний судом до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

Також під час розгляду справи, відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, будучи не згодні з позовними вимогами ОСОБА_1 звернулись до суду з зустрічними позовами, кожний, в яких просять суд визнати право власності на 1/10 частку житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, за кожним, без врахування обов'язкової частки в спадковому майні - ОСОБА_1

Вказані зустрічні позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були об'єднані судом до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

В судове засідання призначене на 10 грудня 2018 року позивач по справі ОСОБА_1 не з'явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак 10.12.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача - ОСОБА_8, в якій останній просить суд задовольнити первісний позов ОСОБА_1, розгляд справи провести за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання призначене на 10 грудня 2018 року не з'явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява від останній, в якій відповідачка просить суд задовольнити її зустрічний позов, не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, розгляд справи просить суд провести за її відсутності.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання призначене на 10 грудня 2018 року не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява від представника останніх - ОСОБА_9, в якій представник просить суд задовольнити зустрічні позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4, заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, розгляд справи просить суд провести за його відсутності.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

З урахуванням викладеного, оскільки усіма сторонами по справі надані до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та їх представників в судовому засіданні призначеному на 10 грудня 2018 року.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 підлягаючими до задоволення, зустрічні позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягаючими частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом за наслідком розгляду справи встановлено, що на підставі договору дарування від 04 грудня 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Шустовою Г.І., зареєстрованого в реєстрі за №1-3123, ОСОБА_6 прийняв в дар 1/3 частку житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, який складався з одного кам'яного житлового будинку, загальною житловою площею 36,5 кв.м., з надвірними будівлями «Г» сарай, №1-4 забори, 1 мостіння, розташованих на земельній ділянці, розміром 910 кв.м.

Право власності на вказану частку житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_6 було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 24 січня 1986 року за №11454 стр.164 кн.17доп.1153.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2009 року по справі №2-928/2009, яке набрало законної сили 15.12.2009 року, позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 - задоволені. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_2, що складається у житловому будинку під літ. «А» з приміщень: 2-2 - коридору, площею 4.4 кв.м.; 2-3 - житлової площі 7,7 кв.м.; 2-4 - житлової площі 20,2 кв.м.; прибудови під літ. «а»: 2-1 - кухні, площею 10,4 кв.м.; житлової прибудови під літ. «А1»: 3-1 - житловою площею 11,9 кв.м.; 3-2 - житлової площею 12,0 кв.м.; прибудови під літ. «а4»: 3-3 - кухні, площею 4,8 кв.м., 3-4 - санвузлу площею 2,1 кв.м., сараю під літ. «Г», сараю під літ. «И», навісу під літ. «К». гаражу під літ. «Л», вбиральні під літ. «М», сараю з погребом під літ. «Н».

Вказаним рішенням суду встановлено, що на час ухвалення рішення, ОСОБА_6 є співвласником зазначеного житлового будинку і йому належить 1/3 частка.

Внаслідок вказаного поділу житлового будинку, було здійснено перерахунок часток співвласників житлового будинку АДРЕСА_2.

Згідно відповіді Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 14 липня 2017 року за вих. №485887.72.17 наданий на запит Шостої Одеської державної нотаріальної контори від 12 червня 2017 року за вих. №1927/02-14, вбачається, що в БТІ зареєстровано право власності на 3/10 частки житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою від 04 грудня 1985 року за реєстровим №1-3123, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 24 січня 1986 року, записано в реєстрову книгу за №17 доп., під реєстровим №11454, стор 164, за ОСОБА_6.

Отже на підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належало 3/10 частки житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2.

Також судом встановлено, що ОСОБА_6 22 березня 1986 року уклав шлюб з ОСОБА_1, зареєстрований відділом РАЦСу Київського РВК м. Одеси, про що було складено відповідний актовий запис №328, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_7.

Від вказаного шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 мають спільну дочку - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3.

Також з наданих до суду документів вбачається, що ОСОБА_6 також є батьком: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3.

Отже судом встановлено, що позивач по справі за первісним позовом - ОСОБА_1 є дружиною - ОСОБА_6, який є батьком відповідачів по справі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року у віці 67 років помер ОСОБА_6, про що 06 червня 2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис №5905, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4.

Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 4 статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Під час розгляду справи, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, судом ухвалою суду від 10 квітня 2017 року було витребувано належним чином завірену копію спадкової справи, заведену до майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, яка була отримана судом 23 травня 2017 року, з якої вбачається наступне.

Так, судом встановлено, що у встановлений законом шестимісячний термін, а саме 31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, звернулись до державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що до державного нотаріуса також з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, звернулись його сини, а саме: 19 липня 2016 року звернувся - ОСОБА_3, 16 грудня 2016 року - ОСОБА_4.

На підставі вказаних заяв було заведено спадкову справу №338/2016 до майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Отже до державного нотаріусу звернулись з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, спадкоємці першої черги: його дружина - ОСОБА_1 та діти: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Інші спадкоємці до майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, відсутні.

Під час здійснення нотаріальних дій, державним нотаріусом було отримано інформаційну довідку зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №44497182 від 19 липня 2016 року, з якої вбачається, що в реєстрі наявна інформація про посвідчений 08 червня 2010 року державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори заповіт на бланку серії НОМЕР_5, зареєстрований в реєстрі за №3-557, за номером у спадковому реєстрі 49440701, складений від імені ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, померлий ІНФОРМАЦІЯ_7 року, за час життя склав заповіт від 08 червня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №3-557, за умовами якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження, а саме заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилась, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день смерті йому буде належати, та на що він за законом матиме право, своїм дітям: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд зазначає, що згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (ч.2 ст.1235 ЦК України).

На підставі вищевикладеного вбачається, що відповідачі та позивачі за зустрічними позовами по справі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мають право на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 року, на спадкове майно: 3/10 частки житлового будинку АДРЕСА_2, в рівних частках, а саме кожному зі спадкоємців підлягає по 1/10 частці (3/10 : 3=1/10).

У той же час, суд зазначає, що заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. (ч.3 ст.1235 ЦК України).

Право на обов'язкову частку у спадщині встановлено ст. 1241 ЦК України, частиною першої якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, входить до кола осіб, яка має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого чоловіка - ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, оскільки є непрацездатною вдовою після смерті свого чоловіка ОСОБА_6, що підтверджується посвідченням НОМЕР_6 виданим 30 червня 2008 року Управлінням №3 Пенсійного відділу «Теплий Стан», яким призначено відповідну пенсію за віком довічно.

На підставі вищевикладеного, суд вважає безпідставними доводи позивачів за зустрічними позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо того, що ОСОБА_1 не має право на спадкування після смерті ОСОБА_6, оскільки останнім складено заповіт, до якого заповідачем ОСОБА_1 до кола спадкоємців не включено.

Також суд критично відносить до пояснень відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо того, що вказане посвідчення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком довічно, не є підтвердженням її непрацездатності, оскільки у відповідності до статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. В свою чергу, Закон України «Про зайнятість населення» надав визначення поняттю «працездатна особа», відповідно до якого - це особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров'я здатні до активної трудової діяльності. Тобто, має сенс розглядати два ці поняття у сукупності. З норм законодавства випливає, що особи, які здатні до трудової діяльності і є працездатними, а особи, які з різноманітних причин втратили таку здатність можуть визнаватися непрацездатними.

У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, має право на обов'язкову частку спадщину після смерті свого чоловіка - ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

На підставі вищевикладеного вбачається, що після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 року, спадкоємцями є чотири особи: ОСОБА_1, яка в свою чергу має право на обов'язкову частку спадкового майна, яка складає, відповідно до вимоги ч.3 ст.1235 ЦК України, половину частки, яка належала б кожному зі спадкоємців у разі спадкування за законом; та ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, які мають право на спадкування за заповітом в рівних частках.

Отже обов'язкова частка спадщини на яку ОСОБА_1 має право, з урахуванням того, що за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, спадщина розподілялась би між чотирма спадкоємцями, складає:

- 3/80 частки (? частка (обов'язкова) від 3/40 частки (яка б підлягала за законом (3/10 : 4 = 3/40 : 2 = 3/80) від 3/10 частки (належної спадкодавцю)) житлового будинку АДРЕСА_2.

Частка спадщини на яку спадкують ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 за заповітом, за виключенням обов'язкової частки, яка підлягає до спадкування ОСОБА_1, складає: 7/80 часток будинку житлового будинку АДРЕСА_2 за кожним (3/10-спадкове майно - 3/80-частка яка успадковується ОСОБА_1 = 21/80 : 3-спадкоємців = 7/80).

Також судом встановлено, що 01 серпня 2018 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори були винесені постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій за вих. №3315/02-31 та за вих. №3316/02-31, якими відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 3/10 частки житлового будинку АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, оскільки з наданих до нотаріуса документів вбачається, що на підставі договору дарування, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою від 04 грудня 1985 року за реєстровим №1-3123, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 24 січня 1986 року, записано в реєстрову книгу за №17 доп., під реєстровим №11454, стор 164, ОСОБА_6 належить на праві власності 1/3 частка вказаного будинку, однак у відповідності до відповіді . Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 14 липня 2017 року за вих. №485887.72.17 повідомлено, що за ОСОБА_6 на підставі цих же документів зареєстровано право власності на 3/10 частки житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2.

На підставі вказаних підстав державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори також було відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 3/10 частки житлового будинку АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, що підтверджується постановами про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 06 листопада 2018 року за вих. №231/02-31 та за вих. 230/02-31.

У зв'язку з винесеними державним нотаріусом вказаних постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій, позивачі були вимушені звернутись до суду з відповідним позовом, оскільки не можуть оформити свої спадкові права на вказане майно після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року в порядку спадкування, так як правовстановлюючі документи щодо вказаного спадкового майна відсутні.

Як встановлено судом ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою від 04 грудня 1985 року за реєстровим №1-3123, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 24 січня 1986 року, записано в реєстрову книгу за №17 доп., під реєстровим №11454, стор 164, належить 1/3 частка житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2.

У зв'язку з відділом частки в натурі одним зі співвласників вказаного будинку, частка належна ОСОБА_6 була перерахована та складає 3/10, що підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 14 липня 2017 року за вих. №485887.72.17.

Однак, ОСОБА_6 за час життя не були отримані відповідні правовстановлюючі документи на перераховану частку у належному йому майні - житловому будинку АДРЕСА_2.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Пунктом 23Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

З підстави не можливості оформлення спадщини через нотаріальну контору, справа підвідомча судові.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже на підставі вищевикладеного, оскільки позивач - ОСОБА_1 має право на обов'язкову частку спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, а ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4 мають право на частку спадщини після смерті свого батька ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, за заповітом, однак позбавлені можливості оформити свої спадкові права, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, суд вважає, що порушені права сторін по справі підлягають захисту шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/80 частки житлового будинку АДРЕСА_2, порядку спадкування на обов'язкову частку після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, та визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4 права власності на 7/80 часток житлового будинку АДРЕСА_2, за кожним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Також судом враховується, що факт відсутності правовстановлюючих документів на перераховану частку спадкового майна належного спадкодавцеві, що унеможливлює позивачам по справі прийняти спадщину, не є підставою для усунення від спадкування.

Згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає, що порушені права позивача сторін по справі підлягають обов'язковому захисту, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є частково обґрунтованими та відповідно підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням задоволення позовних вимог кожного з позивачів, з урахуванням ціни позову та частки вимог підлягаючій задоволенню, судом встановлено, що судові витрати кожним з позивачів не підлягають відшкодуванню, оскільки є рівними та підлягають взаємопогашенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-82, 89, 141, 206, 263-265, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: Російська Федерація, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (місце проживання: Російська Федерація, АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4) про визнання права власності на обов'язкову частку в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, право власності на 3/80 частки житлового будинку АДРЕСА_2, як на обов'язкову частку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: Російська Федерація, АДРЕСА_1) до ОСОБА_1 (місце проживання: Російська Федерація, АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 7/80 часток житлового будинку АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Позов ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3) до ОСОБА_1 (місце проживання: Російська Федерація, АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (місце проживання: Російська Федерація, АДРЕСА_1), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на 7/80 часток житлового будинку АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Позов ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4) до ОСОБА_1 (місце проживання: Російська Федерація, АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (місце проживання: Російська Федерація, АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_2, право власності на 7/80 часток житлового будинку АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.