Справа № 522/4798/15-ц
Провадження № 2/522/8151/18
11 грудня 2018 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Бойчука А.Ю.
за участю секретаря Іскрич В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення, -
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» (далі - ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів») про зобов`язання відповідача укласти з нею договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 та видати ордер на вказане житлове приміщення.
Позов мотивовано тим, що 21 лютого 1987 року її колишньому чоловіку ОСОБА_2 надано в користування як службове приміщення в сімейному гуртожитку житлову площу (квартиру) АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати площею 15,59 кв. м.
08 січня 2009 року шлюб між ними розірвано, після чого вона залишилась мешкати у вказаному приміщенні.
ОСОБА_1 вважає себе основним наймачем вказаної житлової площі з посиланням на укладений 05 березня 2012 року між нею та ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» договір № 73 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак відповідач відмовляється видати ордер та укласти з нею договір найму, що стало підставою для пред`явлення позову.
У червні 2015 року ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» звернулося до суду із зустрічним позовом, змінивши підстави якого, просило виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення в гуртожитку за адресою: квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Зустрічний позов мотивовано тим, що вказаний гуртожиток знаходиться на балансі підприємства в якості малосімейного гуртожитку. 21 лютого 1987 року ОСОБА_2 було надано квартиру АДРЕСА_1 в період його роботи на заводі. 22 грудня 2006 року йому видано нове посвідчення про право зайняття вказаного приміщення із зазначенням про проживання дружини ОСОБА_1 , яка також перебувала в трудових відносинах з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» в період з 15 квітня по 05 вересня 2011 року та була звільнена на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року в задоволенні первинного та зустрічного позовів відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року залишено без змін.

У січні 2018 року ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» подало касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки ОСОБА_1 не відповідає тим критеріям, за наявності яких на неї поширюється дія вказаного закону, так як забезпечена житлом, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню приписи статті 132 ЖК Української РСР.

Судові рішення не оскаржувались в частині відмови у задоволенні первинного позову, у цій частині на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядалися.

Постановою Верховного суду України від 22 серпня 2018 року касаційну скаргу частково задоволено, Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року в частині вирішення зустрічного позову державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 417 ЦПК України передбачено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Представник позивача надав суду заяву, згідно якої просив провести судове засідання без фіксації судового процесу, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення по справі не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином. Відзив до позову не надав.

Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи.

У зв`язку з викладеним та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд встановив, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 перебуває на балансі ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» та є гуртожитком для малосімейних.

21 лютого 1987 року ОСОБА_2 видано посвідчення № НОМЕР_1 від 21.02.87 р. на право зайняття житлової площі АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати площею 15,59 кв. м, на підставі рішення ПК-18 від 20 лютого 1987 року, наданої на період його роботи в 215 заводі ЖБІ на посаді слюсаря-ремонтника. В примітці до посвідчення було зазначено, що у разі припинення роботи в даній організації зазначена житлова площа у гуртожитку має бути звільнена протягом десяти днів разом зі всіма мешкаючими в ній особами.

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 видано нове посвідчення № НОМЕР_2 з відміткою про проживання в кімнаті його дружини.

08 січня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, після чого у спірній кімнаті залишилась проживати лише ОСОБА_1

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року у справі № 522/13228/14-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» посилалось на наявність обставин, передбачених частиною другою статті 132 ЖК Української РСР, для виселення ОСОБА_1 зі спірного приміщення гуртожитку.

За змістом частин першої-другої статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Iнших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» з 15 квітня по 05 вересня 2011 року та була звільнена з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули.

Згідно з Інформаційною довідкою від 19 липня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира загальною площею 91.1 кв.м (житловою площею 15,9 кв.м) за адресою АДРЕСА_3 ; квартира загальною площею 44.4 кв.м (житлова площа 20,6 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_4 ; ј частки у праві спільної часткової власності на квартиру загальною площею 43,8 кв.м (житловою площею 27,3 кв.м) за адресою АДРЕСА_5 .

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_6 перебуває на балансі в ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» відповідно до акту приймання-передачі основних засобів, затвердженого начальником управління економіки та планування та заступником начальника головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України від 20 жовтня 1999 року (Т. 1, а. с. 113). У вказаному акті зазначено, що вищевказаний будинок є гуртожитком для малосімейних.

Вказаний будинок спроектований генеральним проектувальником ВП-690 та збудований генеральним підрядником-військовою частиною № НОМЕР_3 і субпідрядними організаціями-військовими частинами №73545, №74932 та прийнятий в експлуатацію Актом державної приймальної комісії «Про прийомку закінченого будівництвом обєкту до експлуатації» від 30 вересня 1986 року, затвердженого рішенням Виконкому Приморської районної ради народних депутатів від 03 жовтня 1986 року та Актом державної приймальної комісії «Про прийомку закінченого будівництвом обєкту до експлуатації» від 28 листопада 1986 року №601, затвердженого рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 31 грудня 1986 року №724 як девятиповерховий житловий будинок (гуртожиток для малосімейних) (Т. 1, а. с. 34, 37, 40).

Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_6 , був спеціально споруджений для використання в якості гуртожитку, про що свідчить також лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/2613(1) від 23 грудня 2013 року (Т. 1, а. с. 84), в якому зазначено, що вказаний будинок на даний час є гуртожитком, не є власністю територіальної громади м. Одеси, та знаходиться на балансі ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів».

Також судом встановлено, що 21 лютого 1987 року ОСОБА_2 було видано посвідчення № НОМЕР_1 на право зайняття житлової площі АДРЕСА_7 , яка складається з однієї кімнати площею 15, 59 кв. м., на підставі рішення ПК-18 від 20 лютого 1987 року (Т. 1, а. с. 42). Вказане приміщення було надане ОСОБА_2 на період роботи в 215 заводі ЖБІ на посаді слюсаря-ремонтника, та в примітці до вищевказаного посвідчення було зазначено, що у разі припинення роботи в даній організації зазначена житлова площа у гуртожитку має бути звільнена протягом десяти днів разом зі всіма мешкаючи ми в ній особами.

Після реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 листопада 2006 року, 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 було видано нове посвідчення № НОМЕР_2 з відміткою про те, що в кімнаті з ним проживає ОСОБА_1

08 січня 2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, та у вищевказаній квартирі залишилась мешкати лише ОСОБА_1 , про що свідчить також відповідна довідка-виписка з будинкової книги про склад сімє та прописку №56 від травня місяця 2013 року (Т. 1, а. с. 9). У вказаній довідці зазначено, що основним квартиронаймачем житлової площі АДРЕСА_7 являється ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», а саме працювала двірником ЖКГ, у період з 15 квітня 2011 року по 05 вересня 2011 року та була звільнена з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули, про що свідчить відповідна довідка заводу №417 від 07 листопада 2013 року (Т. 1, а. с. 65).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року, що набрало чинності, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 7).

Відповідно до п. 10 Примірного положення про гуртожитки затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84, жила площа в гуртожитках не надається особам, які забезпечені житлом у тому самому населеному пункті, де зареєстровано гуртожиток.

Відповідно до п.11 Примірного положення про гуртожитки, виселення з гуртожитків здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до ч.2 ст.132, інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Відповідно до ч.5 ст.9 Житлового кодексу Української РСР, Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про виселення ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників сторін, суд вважає, позовні вимоги ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 47 Конституції України, п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», , ст. ст. 9,127 132 ЖК УРСР, ст. ст. 2, 3 5, 10, 13, 19,34,89,259,263,265, 268,280,282-284, 289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позов - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 (ІПН, адреса: АДРЕСА_8 )з житлового приміщення у гуртожитку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_8 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН, адреса: АДРЕСА_8 ) на користь державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів»(Код ,адреса:65039, м.Одеса, 4-й Басейний провулок,7) судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Заява про перегляд заочного рішення, може бути подана відповідачем до Приморського районного суду м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення суду може бути оскаржено в Апеляційний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення Ухвали про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Повний текст рішення суду складений 17.12.2018 року.

Суддя А.Ю. Бойчук