Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 318/1102/16-ц

провадження № 61-6573св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року у складі суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 квітня 2007 року між банком та відповідачем укладено кредитним договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 62 631 грн 64 коп. на строк до 23 квітня 2014 року зі сплатою 16,08 % річних. В якості забезпечення зобов'язань за кредитом відповідач уклав з банком договір застави рухомого майна від 23 квітня 2007 року, згідно якого в заставу передав транспортний засіб марки DAEWOO; модель Nexia; 2007 року випуску; номер кузова (шасі): НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 08 лютого 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 279 481 грн 41 коп., із яких: тіло кредиту - 39 559 грн 57 коп.; проценти - 37 294 грн 42 коп.; комісія - 3 543 грн 05 коп.; пеня - 199 084 грн 37 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року (у складі судді Васильченка В. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 29 квітня 2011 року задоволено позов банку про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. 22 червня 2016 року в судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_2 надано заперечення на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. Перебіг позовної давності у цих кредитних правовідносинах розпочався 10 травня 2011 року, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області, і тривав протягом 3 років по 10 травня 2014 року включно, а позивач звернувся до суду з позовом 12 травня 2016 року, тобто після спливу позовної давності. Клопотання про поновлення строку позовної давності представник позивача не заявляв.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 39 559 грн 57 коп., проценти в розмірі 37 294 грн 42 коп., комісію в розмірі 3 543 грн 05 коп. та пеню в розмірі 40 тис. грн, а всього - 120 397 грн 04 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що про порушення свого права позивач дізнався лише 22 грудня 2015 року, тобто після продажу предмета застави, коли з'ясувалося, що сума, виручена від продажу предмета застави, не покриває заборгованість за рішенням суду, тому строк позовної давності для звернення до суду позивачем не пропущений. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів та комісії. Щодо стягнення пені у розмірі 199 084 грн 37 коп., вона не може бути стягнута у зазначеному розмірі, оскільки предмет застави реалізований банком лише в 2015 році, тоді як стягнення на нього звернуто в 2011 році. Таким чином, ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладених між сторонами кредитного договору та договору застави транспортного засобу, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Враховуючи те, що позивач тривалий час не здійснював реалізацію предмета застави, суд зменшив розмір неустойки, нарахованої відповідачеві до сплати за порушення обов'язків за кредитним договором, відповідно до положень статті 551 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк використав своє право достроково вимагати з нього повернення кредиту шляхом звернення у 2010 році із позовом про звернення стягнення на предмет застави. За наслідками розгляду вказаного позову ухвалено рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 29 квітня 2011 року. Перебіг заявленої позовної давності почався із набранням законної сили вказаним рішенням суду, оскільки саме з цієї дати починається строк невиконання рішення суду. Крім того, в рахунок виконання вказаного рішення суду він передав банку предмет забезпечувального обтяження, проте позивач протягом тривалого строку ухилявся від реалізації предмета застави, що є простроченням кредитора.

06 квітня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 23 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитним договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 62 631 грн 64 коп. на строк до 23 квітня 2014 року зі сплатою 16,08 % річних. В якості забезпечення зобов'язань за кредитом відповідач уклав з банком договір застави рухомого майна від 23 квітня 2007 року, згідно якого в заставу передав транспортний засіб марки DAEWOO; модель Nexia; 2007 року випуску; номер кузова (шасі): НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 29 квітня 2011 року задоволено позов банку про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у достроковому порядку. Станом на 25 жовтня 2010 року заборгованість становила 61 234 грн 55 коп., із яких: 38 882 грн 47 коп. - тіло кредиту, 15 663 грн 20 коп. - проценти, 1 069 грн 60 коп. - комісія, 6 619 грн 28 коп. - пеня.

Заставлений автомобіль, на який звернуто стягнення судовим рішенням, реалізований 22 грудня 2015 року, а кошти від реалізації спрямовані на погашення боргу за кредитним договором.

За змістом пункту 5 договору застави, у разі недостатності грошових коштів, виручених від продажу предмета застави, для повного задоволення майнових вимог, заставодержатель вправі отримати суму, якої не вистачає за рахунок іншого майна заставодавця.

Посилаючись на недостатність грошових коштів, виручених від продажу предмета застави, для повного задоволення майнових вимог, банк у травні 2016 року звернувся до суду із цим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 279 481 грн 41 коп., яка виникла станом на 08 лютого 2016 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Враховуючи те, що сума коштів, отриманих від продажу предмета застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на підставі судового рішення у розмірі 61 234 грн 55 коп., була недостатньою для задоволення вимог кредитора в повному обсязі, вимога позивача про стягнення решти цього боргу є обґрунтованою.

Разом з тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

22 червня 2016 року в судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_2 надано заперечення на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При застосуванні положень про позовну давність у справі апеляційний суд послався на те, що про порушення свого права позивач дізнався лише 22 грудня 2015 року, тобто після продажу предмета застави, коли з'ясувалося, що сума, виручена від продажу предмета застави, не покриває заборгованість за рішенням суду, тому строк позовної давності для звернення до суду позивачем не пропущений.

Разом з тим, судом не враховано, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 29 квітня 2011 року звернуто стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля банком із укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Після набрання чинності вказаним рішенням суду кредитор мав об'єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав у межах строку позовної давності, оскільки протягом трьох років починаючи із 10 травня 2011 року міг вчинити дії щодо реалізації предмета застави та з'ясувати розмір заборгованості, на погашення якої не вистачило коштів від реалізації автомобіля.

Разом з тим, банк ухилився від реалізації предмета застави протягом зазначеного строку, а боржник був позбавлений можливості вчинити аналогічної дії, тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо спливу позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі судового рішення у розмірі 61 234 грн 55 коп., у рахунок погашення якої не вистачило коштів від реалізації заставленого автомобіля.

В цій частині позовних вимог апеляційний суд визначив початковий момент перебігу позовної давності внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Що стосується суми боргу, нарахованої після 25 жовтня 2010 року - дати кінцевого розрахунку за позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, необхідно зазначити таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Із рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 29 квітня 2011 року вбачається, що кредитор реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитор, звернувшись у 2010 році із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом звернення стягнення на предмет застави), на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року).

З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів, комісії та пені після 25 жовтня 2010 року є необґрунтованим, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає саме з цих підстав, а не за спливом строку позовної давності, заявленої стороною у справі.

Враховуючи те, що норми матеріального права застосовано неправильно як апеляційним судом, так і судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень у справі із ухваленням нового рішення про відмову у позову на підставі статті 212 ЦПК України.

Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні позову банку відмовлено, а тому судовий збір у розмірі 3 353 грн 77 коп., понесений ОСОБА_3 у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, необхідно покласти на позивача.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду запорізької області від 23 листопада 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3 353 грн 77 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик