САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/2048/18
Провадження №2/726/479/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11.12.2018 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Асташев С. А., при секретарі Голик В.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача в якій посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 А у м. Чернівці, право власності на який вона набула на підставі договору купівлі продажу від 14.10.2003 року. Відповідачі являються сином та колишнім чоловіком позивача, однак не проживають по місцю реєстрації тривалий час, місце їхнього фактичного поживання не відоме.

У звязку із викладеним позивач просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в здійсненні права власності житловим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним майном.

Представник позивача в судовому засідання дала пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не зявились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду в газеті «Буковина».

Свідки ОСОБА_2М та ОСОБА_4 пояснили, що дійсно відповідачі не проживають у вказаній квартирі протягом декількох років.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 14.10.2003 року позивач є власником квартири АДРЕСА_1 А у м. Чернівці, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1770590 від 20.10.2003 року.

Згідно довідки виданої ПП «Садгора-Сервіс» м. Чернівці № 4531 від 03.09.2018 року у квартирі АДРЕСА_1 А у м. Чернівці серед інших, зареєстровані ОСОБА_2 син власника та ОСОБА_3 колишній чоловік власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до п. 39 постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

У відповідності до ст. 156 ЖК УРСР Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла за законом.

Таким чином встановлено, що ОСОБА_2., син позивача, без поважних причин більше року не проживає за місцем своєї реєстрації, не бере участі у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та між ним і позивачем по справі не було ніякої домовленості щодо користування будинком. За таких умов, відповідач являється таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується ОСОБА_3 варто зауважити наступне.

Судом встановлено, що вказаний відповідач не є родичем позивача чи членом її сімї, оскільки шлюб між ними було розірвано, останній не проживає у вказаній квартирі та не повязаний спільним побутом із її мешканцями.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї, а тому в даному в випадку власник обгрунтовано звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном.

Таким чином, керуючись, ст. ст. 16, 319, 321, 319 ЦК України, ст.ст. 280-282, 265 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 55 по вул. Хотинській, 3 А у м. Чернівці.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 352,40 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 352,40 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Головуючий суддя ОСОБА_5