ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2741/18

Головуючий у першій інстанції - Меженнікова С. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/356/18

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючого-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

заявник Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут»,

боржник ОСОБА_3,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2018 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за послуги з постачання природного газу в сумі 2619,89 грн, втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в сумі 753,17 грн та 213,59 грн 3 % річних,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів,

дата складання повного тексту ухвали суду першої інстанції - 18 жовтня 2018 року, -

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ТОВ «Чернігівгаз Збут» звернулось до суду із заявою, в якій просило видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за послуги з постачання природного газу в сумі 2619,89 грн, втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в сумі 753,17 грн та 213,59 грн 3 % річних, мотивуючи свою заяву тим, що ОСОБА_3, будучи споживачем природного газу, свої зобов'язання по оплаті послуг з постачання природного газу своєчасно не виконував, у звязку з чим у період з 01 вересня 2015 року по 31 жовтня 2016 року виникла заборгованість у сумі 2619,89 грн. Оскільки боржником прострочено виконання зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, на нього покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме відшкодування 3 % річних та інфляційних втрат.

Ухвалою від 18 жовтня 2018 року Чернігівський районний суд відмовив ТОВ «Чернігівгаз Збут» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Чернігівгаз Збут», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд дійшов помилкового висновку про те, що заявником пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦПК України.

Представник товариства зазначає, що до заяви про видачу судового наказу додані щомісячні розрахунки окремо по кожному розрахунковому періоду, проте суд, всупереч положенням ч. 5 ст. 261, ст. 123 ЦПК України та п. 14 розділу ІІІ Правил постачання природного газу, не взяв до уваги тієї обставини, що перебіг трирічного строку позовної давності за кожний розрахунковий період (місяць) розпочинався з 11 числа відповідного місяця, зокрема, за вересень 2015 року такий строк розпочався з 11 жовтня 2015 року, а за жовтень 2016 року - з 11 листопада 2016 року.

На думку заявника, трирічний строк позовної давності у відповідності до вимог ч. 6 ст. 124 ЦПК України ним не пропущений, оскільки 09 жовтня 2018 року надіслано заяву про видачу судового наказу поштовим зв'язком.

Боржником відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуюче наступне.

Відмовляючи у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за послуги з постачання природного газу, втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та 3 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Чернігівгаз Збут» пропущено строк позовної давності, оскільки зазначений у заяві період виникнення заборгованості за спожитий природний газ з 01 вересня 2015 року по 31 жовтня 2016 року перевищує встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред'явлення позову в суд за такою вимогою.

За приписами ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно зі ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у видачі судового наказу за пропуском строку позовної давності не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Так, у справі встановлено, що у жовтні 2018 року ТОВ «Чернігівгаз Збут» звернулось до суду із заявою, в якій просило видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за послуги з постачання природного газу за період з 01 вересня 2015 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 2619,89 грн, втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в сумі 753,17 грн та 213,59 грн 3 % річних (а.с. 2-7). У своїй заяві товариство вказувало, що заборгованість у ОСОБА_3 утворилась з 11 жовтня 2015 року, оскільки споживач мав сплатити відповідну суму не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відносини, які виникли між постачальником та споживачем природного газу, регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2496.

Пунктом 14 розділу ІІІ Правил визначено, що періодом для визначення розміру оплати послуг з газопостачання побутовим споживачем є календарний місяць. При розрахунку за квитанціями абонентської книжки постачальника споживач самостійно розраховує суму платежу та сплачує його постачальнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Товариством заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за спожитий природний газ, яка виникла за період з 01 вересня 2015 року по 31 жовтня 2016 року.

Пославшись в ухвалі про відмову у видачі наказу на те, що період виникнення заборгованості перевищує трирічний строк, суд першої інстанції не звернув увагу на положення п. 5 ч.1 ст. 165 ЦПК України, яка пов'язує строк позовної давності для відмови у видачі судового наказу саме з моментом виникнення права вимоги, а не періодом заборгованості. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що право вимоги у ТОВ «Чернігівгаз Збут» за вказаний період виникло з 11 жовтня 2015 року, тобто з наступного дня після 10 жовтня 2015 року - календарної дати, не пізніше якої споживач повинен був здійснити оплату послуг з газопостачання за вересень 2015 року.

Виходячи з цього, колегія суддів дійшла переконання, що трирічний строк позовної давності щодо звернення із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожитий природний газ за період з 01 вересня 2015 року по 31 жовтня 2016 року ТОВ «Чернігівгаз Збут» не пропущений, оскільки заявник звернувся до суду з відповідною заявою 11 жовтня 2018 року (згідно відбитку штампу вхідної кореспонденції суду), тобто у межах трирічного строку з дня виникнення права відповідної вимоги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що оспорювана ухвала про відмову у видачі судового наказу суперечить нормам процесуального закону, оскільки зроблені суддею висновки не відповідають обставинам справи, а тому, у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2018 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2018 року.

Головуючий: Судді: