Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 523/9304/15-ц

провадження № 61-27117св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про захист прав споживачів та про зобов'язання виконати платіжне доручення в іноземній валюті.

Позовна заява мотивована тим, що у 2008 році на його ім'я у ПАТ «УкрСиббанк» було відкрито банківський (поточний) рахунок НОМЕР_1 у доларах США. Вказував, що у період з 17 жовтня 2008 року по 19 вересня 2012 року вніс на вказаний рахунок грошові кошти на загальну суму 20 952 доларів США.

12 лютого 2015 року платіжним дорученням він ініціював переказ грошових коштів у сумі 20 952 доларів США на свій поточний рахунок НОМЕР_2, відкритий у ПАТ «Ощадбанк». Але відповідач не виконав перерахування вказаних коштів, чим порушив його права, як споживача послуг банку.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» перерахувати на його банківський (поточний) рахунок НОМЕР_2 у ПАТ «Ощадбанк» 20 952 доларів США.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов'язано ПАТ «УкрСиббанк» з банківського (поточного) рахунку НОМЕР_1, який відкритий у ПАТ «УкрСиббанк», перерахувати на банківський (поточний) рахунок НОМЕР_2, який відкритий у ПАТ «Ощадбанк» та належить ОСОБА_1, грошові кошти у сумі 20 952 долари США.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у період з жовтня 2008 року по вересень 2012 року регулярно вносив грошові кошти у доларах США на свій розрахунковий рахунок НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «УкрСиббанк», на якому на момент подання вимоги про переведення вкладу до іншої банківської установи, накопичилась сума у розмірі 20 952 долари США, а відповідач не надав належних та допустимих доказів у вигляді первинних документів щодо списання грошових коштів з поточного рахунку позивача, який відкритий у ПАТ «УкрСиббанк», з його письмового дозволу. Суд зазначив, що банк порушив положення статей 1066, 1071, 1074 ЦК України та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1. на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 9 375,6 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що 19 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, відповідно до якого позивач отримав від відповідача кредит у сумі 24 719, 77 доларів США для придбання автомобіля строком до 18 вересня 2015 року під 14,50 % річних зі сплатою періодичних платежів 19 числа кожного місяця протягом строку кредитування згідно з графіком платежів. Пунктом 3.2 цього договору позичальник доручив банку здійснювати договірне списання коштів на користь банку в порядку, строки та у сумах, що визначені у договорі, з рахунку НОМЕР_1 для погашення простроченої заборгованості.

Оскільки на виконання умов кредитного договору позивач не вносив кошти, то згідно з пунктом 3.2 кредитного договору, банк погашав поточну заборгованість за рахунок коштів, які вносив позивач на свій розрахунковий рахунок, що підтверджується банківськими виписками та довідкою банку про повне погашення кредитної заборгованості у тому числі і за рахунок грошових коштів, які позивач вносив готівкою на свій розрахунковий рахунок. Отже, банк правомірно, відповідно до умов кредитного договору, скеровував кошти, що їх вносив позивач готівкою на свій розрахунковий рахунок, на погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого накопичення грошей на розрахунковому рахунку ОСОБА_1 не відбувалось і банк правомірно відмовив йому у переведенні коштів у іншу банківську установу, через їхню відсутність на рахунку.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд, керуючись положеннями статті 88 ЦПК України 2004 року, стягнув з ОСОБА_1 на користь банку витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив банку строк апеляційного оскарження рішення районного суду. Вважає, що банк не навів поважних причин пропуску строку.

Вказує, що апеляційний суд незаконно стягнув з нього судовий збір на користь відповідача, сплачений за подання апеляційної скарги, оскільки він звільнений від сплати судового збору, як споживач, на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилається на те, що він звертався до апеляційного суду з клопотанням про витребування у банку оригіналів документів, проте суд відмовив у задоволенні такого клопотання. Вважає, що без надання банком оригіналу кредитного договору, в якому містився пункт щодо договірного списання коштів, неможливо зробити висновок про те, що між сторонами існувала така письмова домовленість.

У жовтні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якій вказує, що доводи скарги є безпідставними, оскільки пропущення строку апеляційного оскарження було зумовлено діями суду першої інстанції, який не повідомив банк належним чином про розгляд справи. Банк подав до апеляційного суду належним чином завірені документи, зокрема, й кредитний договір, другий примірник оригіналу якого знаходиться у позивача, в якому міститься пункт про договірне списання коштів, тому він також міг надати його суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду відповідає не повністю.

Апеляційний суд встановив, що 19 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, згідно з яким позивач отримав від банку кредит у сумі 24 719, 77 доларів США для придбання автомобіля строком до 18 вересня 2015 року під 14,50 % річних зі сплатою періодичних платежів 19 числа кожного місяця протягом строку кредитування згідно з графіком платежів (а. с. 84-85).

Пунктом 3.2 цього договору позичальник доручив банку здійснювати договірне списання коштів на користь банку у порядку і строки та у сумах, що визначені у договорі з рахунку НОМЕР_1 для погашення простроченої заборгованості.

З жовтня 2008 року до вересня 2012 року ОСОБА_1 вніс на свій розрахунковий рахунок НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «УкрСиббанк», грошові кошти у розмірі 20 952 долари США.

12 лютого 2015 року платіжним дорученням в іноземній валюті ОСОБА_1 ініціював переказ грошових коштів у сумі 20 952,00 доларів США зі свого поточного рахунку НОМЕР_1, відкритого у ПАТ «УкрСиббанк», на свій поточний рахунок НОМЕР_2, відкритий у ПАТ «Ощадбанк», проте банк його не виконав, посилаючись на відсутність на рахунку коштів у вказаному розмірі.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається якщо інше не встановлене договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до положень статей 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом (стаття 1071 ЦК України).

Відповідно до пункту 7.1.2. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивач не вносив кошти на виконання умов кредитного договору від 19 вересня 2008 року, тому згідно з пунктом 3.2 кредитного договору банк погашав поточну заборгованість за рахунок коштів, які позивач вносив на свій розрахунковий рахунок НОМЕР_1.

Отже, банк правомірно, відповідно до умов кредитного договору та вимог статті 1066 ЦК України скеровував кошти, що їх вносив позивач готівкою на свій розрахунковий рахунок, на погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого накопичення грошей на розрахунковому рахунку позивача не відбувалось і банк законно відмовив йому у переведенні коштів у іншу банківську установу, через їхню відсутність на рахунку.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що банк не надав суду оригінал кредитного договору, в якому містився пункт щодо договірного списання коштів, без якого неможливо зробити висновок про те, що між сторонами існувала така домовленість, зважаючи на таке.

У статті 212 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду судами справи, визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Банк надав суду завірену копію кредитного договору від 19 вересня 2008 року, який містив домовленість сторін про договірне списання з розрахункового рахунку позивача НОМЕР_1 (пункт 3.2) (а. с. 84-85). Другий примірник кредитного договору, згідно з його умовами, має бути у позивача і він не вказував, що там зазначено інші умови.

Апеляційний суд, оцінивши надані банком докази на предмет їх належності та достатності, правомірно взяв їх до уваги. ОСОБА_1, посилаючись на те, що кредитний договір не мав домовленості сторін про договірне списання коштів, маючи другий примірник вказаного договору, не надав його суду, а заявив клопотання про витребування такого у банку, тобто не довів своїх заперечень, що є його процесуальним обов'язком згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України, тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив йому у задоволенні відповідного клопотання.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті спору та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням апеляційного суду в частині розподілу судових витрат.

Пославшись на положення статті 88 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд вважав, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати понесені у суді апеляційної інстанції у сумі 9 375,6 грн, які були сплачені банком за подання апеляційної скарги.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та про зобов'язання виконати платіжне доручення в іноземній валюті, тобто як споживач послуг банку.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Висновок про те, що споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями частин першої та четвертої статті 88 ЦПК України 2004 року встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 та стягнувши з нього на користь відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, апеляційний суд не взяв до уваги наведені обставини та норми права, не врахував, що позивач звільнений від сплати судового збору, як споживач послуг банку.

Крім того, суд апеляційної інстанції неправильно визначив розмір судових витрат, які підлягають компенсації відповідачу.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання позовної заяви, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання позовної заяви).

Розмір мінімальної заробітної плати на час подання позовної заяви, тобто на 01 січня 2015 році, складав 1 218 грн, тому ставка, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви ОСОБА_1 складала 3 654 грн.

Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Тобто, за подання апеляційної скарги у квітні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» повинно було сплатити судовий збір у розмірі 4 019,4 грн, тому, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції повинен був компенсувати відповідачу саме вказану суму сплаченого судового збору.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно та ухвалено правильне по суті спору рішення, але допущено неправильне застосування норм ЦПК України 2004 року та Закону України «Про захист прав споживачів», оскаржуване рішення у частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині.

Керуючись статтею 88 ЦПК України у редакції 2004 року, 141, 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Судові витрати, понесені публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» за подання апеляційної скарги у розмірі 4 019,4 грн (чотири тисячі дев'ятнадцять гривень сорок копійок), компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк