КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/4106/2018 Головуючий в суді 1 інстанції - Гончарук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Панченка М.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення порядку спілкування,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до до ОСОБА_3 та просив ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідачку не чинити позивачеві перешкоди у спілкуванні з синами: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім того, позивач просив встановити порядок спілкування ОСОБА_4 з синами відповідно до наступного графіку:

1)кожного тижня з п'ятниці о 13-00 год. до суботи о 19-00 год. включно без присутності матері ОСОБА_3;

2)кожного року 05 липня та 05 вересня з 14-00 до 19-00 год. (наступні дні після днів народження дітей);

3)кожного року у літній період з 01 червня по 30 червня для спільного відпочинку без присутності матері.;

4)всі державні свята - за домовленістю з матір'ю.;

5)дозволити батьку безперешкодно щоденно спілкуватися з дітьми по телефону та через мережі інтернет; відвідувати навчальний заклад синів, спілкуватися з їх вчителями та вихователями, мати можливість бути присутнім на батьківських зборах; у випадку хвороби дітей, відвідувати за місцем їх проживання або знаходження та мати можливість піклуватися про них.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 05 липня 2007 року перебуває з відповідачем у шлюбі. За час шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Зазначав, що на момент звернення до суду з позовом шлюб між сторонами не було розірвано, але з березня 2017 року ОСОБА_3 разом з дітьми переїхала проживати до своєї матері. З моменту розірвання стосунків у позивача та відповідача почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні синів, а зі сторони відповідача почали створюватися штучні перешкоди для спілкування батька з дітьми. Намагання позивача врегулювати даний спір мирним шляхом є безуспішними, з огляду на що останній звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Судовим рішенням зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у спілкуванні з дітьми.

Встановлено наступний порядок побачень у формі спілкування ОСОБА_4 з неповнолітніми: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6:

- щоп'ятниці з 16:00 год. до 20:00 год. без присутності матері;

- кожного року в період літніх канікул для спільного відпочинку без присутності матері протягом 14 календарних днів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, як позивач, так і відповідач, оскаржили його до суду апеляційної інстанції.

В поданій апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову шляхом встановлення наступного порядку побачень у формі спілкування ОСОБА_4 з неповнолітніми дітьми: кожної ІІ та ІVп'ятниці місяця з 18:00 до 20:00 години в присутності матері, за умови бажання дітей на такі зустрічі.

Скаржник посилається на те, що побачення дітей з батьком без присутності матері може шкідливо вплинути на дітей, оскільки, зі слів скаржника, позивач хворий на психічне захворювання. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що згідно проведених психологічних досліджень, ставлення дітей до батька є відчуженим та дистанційним, а тому визначений судом порядок спілкування батька з синами суперечить інтересам дітей.

В поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Скаржник послався на те, що він має можливість приділяти дітям більше часу та турботи, ніж визначено судом першої інстанції. Зазначає, що діти з народження проживали в його будинку, а отже, обстановка для дітей за місцем проживання ОСОБА_4 є звичною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 05 липня 2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 798 /а.с. 8/.

За час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4./а.с. 9-11/.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 - розірвано.

З моменту розірвання стосунків у позивача та відповідача почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні синів, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов про встановлення порядку спілкування з дітьми, суд першої інстанції, з висновком якого повністю погоджується колегія суддів, виходив з беззаперечного права дітей на турботу та опіку з боку обох батьків, а також врахував висновок органу опіки та піклування.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім&qu0.;ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов&quпо;язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров&q?ан;я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Відповідно до ч.1 ст.158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Згідно норм ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо),місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках,якщо це викликано інтересами дитини,суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.)

Практика ЄСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дитини, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судом першої інстанції в ході розгляду справи було об'єктивно встановлено, що відповідач повністю ізолювала дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6а та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8 року народження, від батька, та не дає можливості їм спілкуватися.

При цьому, відповідно до Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації щодо участі батька у вихованні малолітніх дітей від 16.01.2018 року № 379/41/3/103, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити участь батька ОСОБА_4 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 таким чином чином: щосуботи з 11-00 год. до 19-00 год. без присутності матері ОСОБА_7, канікулярний час на розсуд суду /а.с. 53/.

Таким чином, будь-яких підстав обмежувати спілкування дітей з батьком орган опіки та піклування не виявив.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позову, посилається на неналежне ставлення позивача до виконання своїх батьківських обов'язків,відсутність інтересу до дітей, негативні моральні якості тощо, проте доказів на підтвердження цих обставин суду не надано, як не надано і заслуговуючих на увагу компрометуючих відомостей про особу позивача.

ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_4 є психічно хворим та негативно впливає на дітей.

Обґрунтовуючи указані обставини, відповідач послалася на висновок психологічного обстеження малолітніх дітей Міського центру дитини Виконавчого органу Київської міської ради № 014 від 22.01.2018 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з критичною оцінкою указаного висновку судом першої інстанції, оскільки судом було встановлено, що даний висновок зроблено без спілкування з позивачем, а отже відносини батька з дитиною досліджені не у повному обсязі.

Щодо посилання відповідача на те, що позивач є психічно хворим, то відповідно до довідки ТМО «Психіатрія» у м. Києва від 13.04.2017 року, ОСОБА_4 в диспансерному відділенні Київської міської психоневрологічної лікарні №2 на обліку у лікаря - психіатра не перебуває /а.с. 107, 128/.

Крім того, відповідно довідки Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» від 12.04.2017 року позивач під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває /а.с. 74/.

Згідно копії консультативного висновку Республіканського психоневрологічного консультативного центру на базі КМКПЛ №1 від 20.03.2009 року /а.с. 56/ та указаних вище документів слідує, що ОСОБА_4 перебував на обліку у лікаря-психіатра з 2003 по 2009 р.р., однак, станом на 20.03.2009 року протягом більше 5 років за допомогою до психіатра не звертався та лікування не потребує, психопатологічних розладів не має, необхідність у спостереженні дільничним психіатром відсутня.

Таким чином, на даний момент у суду відсутні підстави вважати, що позивач у будь-який спосіб може негативно впливати на дітей або загрожувати їх фізичному чи психічному здоров'ю.

Згідно довідки Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ серія ІАА № 0058092, за обліками МВС громадянин України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 станом на 27.09.2017 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Наведене дає підстави вважати, що спілкування батька з дітьми не лише не перешкоджатиме нормальному вихованню дітей, а і буде сприяти цьому, оскільки участь батька у вихованні дітей є надзвичайно важливою.

Таким чином, виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивач має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні дітей, а також враховуючи інтереси дітей, те, що виховання дітей, участь у піклуванні про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток є не лише правом, але і обов'язком позивача, із врахуванням Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, щодо участі батька у вихованні малолітніх дітей від 16.01.2018 року № 379/41/3/103, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов ОСОБА_4, визначивши порядок його спілкування з дітьми.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про необхідність збільшити обсяг часу, який батько буде проводити з дітьми, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано доказів необґрунтованості судового рішення в цій частині та не наведено правових підстав для його скасування.

Бажання позивача проводити більше часу з власними дітьми є суду зрозумілим, однак указана обставина не свідчить про незаконність рішення суду першої інстанції.

Судом повно та всебічно досліджено докази, надані учасниками процесу та визначено порядок спілкування, який у повній мірі відповідає інтересам дітей, не порушує права будь-кого із сторін, та враховує положення, викладені у висновку органу опіки та піклування.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374,375 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 14 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді