Справа № 183/1613/18
№ 2/183/1877/18
05 липня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Петрієнко В.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсними та стягнення коштів,-
27.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Велес Авто», в якому просить визнати недійсним попередній договір купівлі - продажу № 0307/17, укладений 11 грудня 2017 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто», а також стягнути з відповідача 60 000,00 (шістдесят тисяч) гривень в рахунок повернення коштів, сплачених ним за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу № 0307/17 від 11.12.2017року.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що в мережі Інтернет він знайшов оголошення щодо продажу автомобіля марки «CheryTiggo 3», 2015 року випуску, коричневого кольору, за ціною 120000 грн. 11 грудня 2017 року звернувся до офісу відповідача у м. Дніпро, де вони уклали попередній договір купівлі - продажу №0307/17, за яким відповідач зобов'язався придбати у третіх осіб та передати позивачу у власність транспортний засіб. На виконання умов договору позивачем було внесено на рахунок відповідача аванс у розмірі 60 000, 00 грн. Пунктом 1.6 договору було визначено сукупну вартість автомобіля в розмірі 120 000 гривень. Після спливу обумовленого строку для укладання основного договору, позивач звернувся до представника відповідача з вимогою про укладання основного договору. Під час телефонної розмови, представник відповідача повідомив, що вартість автомобіля складає 600 000 гривень. Таким чином, позивач дізнався, що в попередньому договорі купівлі - продажу замість 120 000 гривень, вказана вартість автомобіля в розмірі 600 000 гривень, що дуже вразило позивача бо він не розраховував на таку суму. Після з'ясування вказаних обставин, позивач зрозумів, що автомобіль за таку ціну, яка його влаштовувала, та була вказана на сайті, у термін який обіцяли, - він не отримає.
20.12.2017 року позивачем була направлена заява до відповідача про розірвання договору та повернення сплаченої суми. 25.01.2018р. відповідач надав відповідь про відсутність волевиявлення відповідача на дострокове розірвання попереднього договору.
Посилаючись на те, що відповідачем не було доведено до його відома достовірних умов договору, що вплинуло б на можливість його свідомого вибору, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просить визнати недійсним попередній договір купівлі - продажу № 0307/17 від 11.12.2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь 60 000 грн. в рахунок повернення коштів за вказаним договором.
Ухвалою суду від 27 березня 2018 року відкрите провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач та його представник, кожен окремо, не з'явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просить задовольнити позов у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцезнаходженням юридичної особи, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 11 грудня 2017 року між ОСОБА_1 (покупець) та ТОВ «Велес Авто» (продавець) був укладений попередній договір № 0307/17 купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки «CheryTiggo 3, 2015 року випуску, коричневого кольору, комплектації Comfort (а.с.7-8), згідно якого продавець зобов'язався придбати у третіх осіб транспортний засіб для відчуження його покупцеві, вартість якого становить 600 000,00 грн., з яких покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти (аванс) у розмірі 60 000,00 грн.
Відповідно до п.1.1. договору сторони зобов'язалися у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у цьому попередньому договорі. Пунктом 1.3 договору передбачено, що основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняття пропозиції другою стороною.
Пунктом 1.8. попереднього договору передбачено, що він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до моменту укладення основного договору. Якщо укладення основного договору у визначений термін не відбулося, то попередній договір та передбачені ним зобов'язання втрачають чинність в день, коли мав бути укладений основний договір, якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Суду подано копію квитанції № 14529812, з якої вбачається, що 11.12.2017 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Велес Авто» грошові кошти у сумі 60 000,00 грн.
20 грудня 2017 року позивачем ОСОБА_1 направив на адресу відповідача письмову вимогу про розірвання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу та повернення сплачених коштів (а.с.12).
У відповідь на зазначену заяву, ТОВ «Велес Авто» листом № 297 від 25.01.2018 року повідомило позивача про відсутність свого волевиявлення на дострокове розірвання (припинення) договору, а також здійснення ними дій на підбір та подальшу купівлю транспортного засобу, що є предметом договору, і у разі дострокового припинення договору, останній понесе збитки (а.с.10).
Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про захист прав споживачів».
За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків, моральної шкоди, а також суд може захистити цивільне право іншим способом, встановленим договором або законом.
З досліджених доказів суд вбачає наявність спору між сторонами з приводу порушення відповідачем при укладанні договору вимог законодавства, правомірності утримання грошових коштів, сплачених за договором.
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту,вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з подальшими змінами (надалі Закон № 1023-ХІІ) за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.
Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України.
Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати.
Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з подальшими змінами (надалі Закон № 1023-ХІІ) за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати.
Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.
Згідно із ст. 1-1 Закону № 1023-ХІІ, цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
З наведеного вбачається, що спірні правовідносини, які склались між сторонами підлягають регулюванню вказаним законом.
Відповідно до ч. 2 Закону № 1023-ХІІ законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.
Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Таким чином, нормами законодавства встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі, товар, який продавець набуде у майбутньому.
Як зазначено вище, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Згідно зі ст.ст. 1011 - 1013 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.
Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.
Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.
З умов оспорюваного договору вбачається, що ТОВ «Велес Авто» мало на меті укласти договір, предметом якого є послуга, направлена на підбір та подальшу купівлю транспортного засобу із визначеними параметрами, та розраховувало на покриття витрат, пов'язаних із вказаною послугою за рахунок позивача.
Таким чином вбачається, що між сторонами укладено договір за умовами якого ТОВ «Велес Авто» (комісіонер) зобов'язався за дорученням позивача за плату вчинити правочин купівлі-продажу транспортного засобу від свого імені, але за рахунок комітента.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Відповідно до ч. 3 ст.6 та ст.627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закон № 1023-ХІІ підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
За таких обставин суд приходить до висновку, що споживачу ОСОБА_1 відповідач ТОВ «Велес Авто» надало інформацію необхідну для здійснення свідомого вибору про зміст договору у двозначний спосіб, а тому підприємницька практика ТОВ «Велес Авто» є такою, що вводить в оману та, відповідно, є нечесною. Крім того, спірний договір не містить істотної умови - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (індивідуальні технічні характеристики, номер шасі, тощо). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками.
Частиною 6 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Аналізуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність визнання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Велес Авто» 11 грудня 2017 року недійсним та в цій частині позов задовольнити.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому судовий збір в розмірі 1409,6 грн. за одну позовну вимогу немайнового та одну позовну вимогу майнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 281-282 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсними та стягнення коштів задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.