Справа № 463/878/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/1771/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

ОСОБА_2 - представника ТзОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС»,

адвоката ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22.11.2014 року в розмірі 51 440 грн. 48 коп. та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до укладеного 22.11.2014 року кредитного договору відповідач отримав у ПАТ «Ідея Банк» кредит строком на 60 місяців у розмірі 35 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних. Однак, всупереч умов п. 2.1 договору та встановленого графіку щомісячних внесків за кредитним договором, відповідач кредит не погасив та відсотків не сплатив.

30.09.2015 року між ТзОВ «Факторингова компанія «Рантье» та ПАТ «Ідея Банк» було укладено Договір факторингу № 30/09-1, відповідно до якого ТзОВ «Факторингова компанія «Рантье» отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб-боржників ПАТ «Ідея Банк»: в тому числі і до ОСОБА_4.

Стверджувалось, що відповідач на письмові звернення про повернення заборгованості не реагує, а тому позивач просив стягнути з нього на свою користь заборгованість станом на 11.02.2016 року у розмірі 51 440 грн. 48 коп., з яких: тіло кредиту 35 000 грн., а 16 440 грн. 48 коп. - нараховані та несплачені відсотки та комісії (а.с. 1-3).

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» заборгованість за кредитним договором від 22.11.2014 року в розмірі 51 440 грн. 48 коп., з яких: тіло кредиту 35 000 грн., нараховані та несплачені відсотки та комісії 16 440 грн. 48 коп., а також 1 798 грн. судових витрат (а.с. 55-56).

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (а.с. 106-109, 130-131) і згаданий відповідач оскаржив це рішення в загальному порядку.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження надання йому кредиту.

Вважає передчасним висновок суду про те, що строк виконання зобовязання по кредитному договору настав, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що ПАТ «Ідея Банк» зверталось до позивача, як позичальника, з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Вважає, що з розрахунку позовних вимог не видається можливим встановити строк та порядок нарахування процентів за користування кредитом, а також не видається можливим встановити співвідношення суми нарахованих за кредитним договором процентів та суми комісії.

Звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутній реєстр боржників, як додаток № 1 до договору факторингу, оскільки саме у цьому додатку містяться відомості щодо боржників, права вимоги до яких передаються від клієнта (ПАТ «Ідея Банк») факторові (ТзОВ «ФК «Рантьє»).

Стверджує, що не припиняються звернення до відповідача від представників ПАТ «Ідея Банк» із вимогами виконати зобовязання із повернення кредиту саме на його користь, а не на користь фактора.

Звертає увагу на те, що за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, і така умова договору про надання споживчого кредиту є нікчемною (а.с. 134-138).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 травня 2018 року було задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» ОСОБА_5 про заміну сторони у справі (а.с. 156-157) та залучено до участі у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС»: як правонаступника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» (а.с. 228-229).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника ТзОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС», перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що 22.11.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (в подальшому «Банк») та ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір № P24.977.74502 (подальшому «Кредитний договір»), згідно пункту 1.1. якого Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 35 000 грн. (включаючи витрати на страховий платіж - у разі наявності такого) під 15 % річних (пункт 1.3. Кредитного договору).

Графік щомісячних внесків за Кредитним договором визначено пунктом 6.1. останнього (а.с. 11-13).

Як також стверджується матеріалами справи, 30.09.2015 року між ТзОВ «Факторингова компанія «Рантье» та ПАТ «Ідея Банк» було укладено Договір факторингу № 30/09-1, відповідно до якого ТзОВ «Факторингова компанія «Рантье» отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб-боржників ПАТ «Ідея Банк»: в тому числі і до ОСОБА_4 (а.с. 15-19, 161).

Відповідачем не було подано до суду жодних доказів про будь-які проплати, проведені ним на виконання умов вище згаданого Кредитного договору.

Так само, як не було подано до суду будь-яких доказів про повідомлення ним Банку у письмовій формі про зміну його адреси, а саме: з міста Львів на село Куликів Жовківського району Львівської області, як це встановлено п.3.1.2 Кредитного договору.

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що ПАТ «Ідея Банк» зверталось до позивача, як до позичальника, з вимогою про дострокове повернення кредиту, до уваги прийматися не можуть.

Вказане в повній мірі узгоджується зі змістом рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), відповідно до абз. 5, 7 п. 3 якого обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Відповідна правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України у справі № 6- 53 цс 14.

Відтак, сам факт звернення Позивача з позовною заявою до суду є доказом предявлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором, яка залишається невиконаною відповідачем по сьогоднішній час. У звязку з цим, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову у даній справі є законним та узгоджується з нормами матеріального та процесуального права.

Факт видачі Банком відповідачу кредиту у розмірі 35 000 грн. стверджується наявними в матеріалах справи копіями:

-меморіального ордеру №Р24.977.74 від 22.11.2014 року, згідно якого на банківський поточний рахунок ОСОБА_4 № 5455 було видано кредит у сумі 24 575 грн. 81 коп. (а.с. 183), а також випискою по рахунку ОСОБА_4 №5455, сформованою станом на 23.03.2018 року, згідно якої вбачається, що 22.11.2014 року було зараховано кошти у розмірі 24 575 грн. 81 коп. з призначенням: «Видача бланкового кредиту № P24.977.74502» (а.с. 184);

-меморіального ордеру № 4031580_Р від 22.11.2014 року (а.с. 185), згідно якого на транзитний рахунок ОСОБА_4 №4174 (відкритий згідно Кредитного договору) було перераховано кошти у сумі 5 595 грн. 74 коп. на погашення боргу за попереднім кредитним договором № P23.977.74174. Додатковим доказом у даному випадку є також наявна у справі виписка по рахунку ОСОБА_4 № 4174.980, сформована станом на 22.03.2018 року (а.с. 186). Вказане узгоджується з пунктом 2.2. Кредитного договору, згідно якого позичальник доручає Банку здійснювати договірне списання з будь-яких рахунків позичальника в ПАТ «Ідея Банк» грошових коштів, в розмірі існуючої простроченої заборгованості по кредиту, нарахованими відсотками, комісіями, неустойками (штраф, пеня). Таке договірне списання може здійснюватися Банком на підставі цього Договору будь-яку кількість разів;

-меморіального ордеру № Р24.977.74502.1 від 22.11.2014 року, згідно якого на рахунок ПАТ «Страхова компанія «ТАС» було перераховано кошти у сумі 4 828 грн. 45 грн. по сплаті страхового платежу (а.с.20). Вказане узгоджується з пунктом 1.7. Кредитного договору, згідно якого позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як Страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя. Цим договором Позичальник доручає та дає розпорядження Банку: переказати в безготівковій формі кредитні кошти Страховику в частині суми страхового платежу, належного Страховику, через транзитний рахунок Банку. Страхувальник погоджується на страхування майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, повязані із життям Застрахованої особи згідно даного Договору. Відповідно до пункту 3.2. Договору страхування життя від 22.11.2014 року, укладеного між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_4, розмір страхового платежу становить 4828,45 грн. (1 грн. на випадок смерті + 4 827 грн. 45 коп. на випадок смерті внаслідок нещасного випадку) (а.с.187 - 188).

Вище наведені письмові докази по справі відповідачем (апеллянтом) жодним чином не спростовано, а відтак доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження надання відповідачу кредиту є надуманими і також до уваги прийматися не можуть.

Так само, як не можуть прийматися до уваги за їх бездоказовістю та голослівністю доводи апеляційної скарги стосовно того, що не припиняються звернення до відповідача від представників ПАТ «Ідея Банк» із вимогами виконати зобовязання із повернення кредиту саме на його користь, а не на користь фактора.

Однією з позовних вимог Банку до відповідача є вимога про стягнення з останнього нарахованих та несплачених відсотків та комісії на загальну суму 16 440 грн. 48 коп. (а.с. 22).

Згідно детального розрахунку заборгованості відповідача перед Банком, вище згадані 16 440 грн. 48 коп. складаються з 4 487 грн. 58 коп. прострочених відсотків та 11 952 грн. 90 коп. простроченої комісії, яка передбачена п. 1.4 Кредитного договору за обслуговування кредиту Банком в розмірі 2,55 % щомісячно від початкової суми кредиту (а.с. 190).

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Обслуговування кредиту є супутньою послугою. Встановивши в пункті 1.4 Кредитного договору сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Відтак, цей пункт договору є нікчемним згідно статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини другої статті 215 ЦК України.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення (зокрема) у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 562/592/16-ц, якою апелянт обґрунтовує доводи поданої ним апеляційної скарги (а.с. 212-225).

Позивачем у поданій ним до суду позовній заяві також не обґрунтовано законності вимоги про стягнення щомісячної комісії за обслуговування кредиту.

Однак, вище наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача комісії за Кредитним договором підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, у звязку з чим вважає за необхідне викласти перший та другий абзац резолютивної частини оскаржуваного рішення у новій редакції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 комісії скасувати і в цій частині ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги, у звязку з чим викласти перший та другий абзац резолютивної частини заочного рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року у наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» () заборгованість за кредитним договором від 22.11.2014 року в розмірі 39 487 грн. 58 коп., з яких: тіло кредиту 35 000 грн., нараховані та несплачені відсотки 4 487 грн. 58 коп.» .

В решті заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_6