Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. Справа153/685/18

Провадження2/153/217/18-ц

Ямпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Любинецької-Онілової А.Г.

секретар с/з ОСОБА_1

за участю позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ямпіль

цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 заявила позов до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування державної реєстрації, вказала, що за час спільного проживання із своїм чоловіком ОСОБА_5, який помер 29.03.1998 вони набули у спільну власність житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області. 07.11.2006 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом вона отримала у спадок після смерті чоловіка одну другу частку житлового будинку з господарчими будівлями, що розташований по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області. 08.09.2006 під час оформлення мною спадщини на її імя був кладений новий технічний паспорт на житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області. Усі правовстановлюючі документи на будинок, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.011.2006, свідоцтво від 07.11.2006, технічний паспорт на будинок, до сьогоднішнього дня знаходяться у позивача на руках та нею відповідачу не передавались. Відповідач є її рідним сином. Зазначила, що приблизно навесні 2011 року до неї звернувся її син ОСОБА_4 та сказав, що треба поїхати до нотаріуса і оформити договір її утримання, бо після її смерті оформлення буде дорожче. Зважаючи на престарілий вік 73 роки, який був у 2011 році, будучи дитиною війни, а також розуміючи, що за нею необхідний постійний догляд в утриманні, харчуванні, лікуванні, оскільки її стан здоровя постійно погіршується, догляду за її будинком та іншими господарськими будівлями, так як в силу свого віку вона уже не могла самостійно дивитись за собою та за будинком, позивач погодилась із пропозицією сина та погодилась підписати у нотаріуса договір утримання. Спірний житловий будинок є єдиним для позивача житлом. Іншого житла у неї не має. Зазначила, що точної дати не памятає, однак в 2011 році її син автомобілем завіз до державного нотаріуса, де вона підписала якісь документи, зміст документів у нотаріуса не читала, в суть договору не вникала, оскільки довіряла синові щодо його порядності, і що саме буде укладений договір утримання та була переконана, що право власності на будинок зберігатиметься за мною до її смерті. У нотаріуса ніякі документи їй на руки не давали. Після нотаріуса син відповідач, автомобілем назад привіз її до будинку, де вона продовжувала проживати. Вказала, що до сьогоднішнього дня в спірному будинку знаходяться її речі, одяг, тощо. В спірному будинку проживала вона, її син - відповідач, його дружина ОСОБА_6М, та внук ОСОБА_7, які до сьогодні продовжують проживати в будинку. В 2016 році її донька запропонувала мені, щоб вона проживала разом із нею в її будинку і вона буде за мною доглядати. Я сказала, що її буде доглядати син, але донька наполягала і позивач погодилась тимчасово переїхати проживати у будинок до доньки. Останнім часом відносини між нею, невісткою, внуком та відповідачем різко погіршились. Вказала, що її старша донька ОСОБА_8, за її проханням зверталась до Великокісницької сільської ради Ямпільського району Вінницької області за довідкою про прописаних у її будинку осіб, і секретар сільської ради повідомила дочці, що позивач уже не власник будинку і будинок подарований відповідачеві. Пізніше донька орієнтовно в січні 2018 року поїхала в м. Ямпіль Вінницької області до нотаріуса, аби зясувати, яким чином був відчужений будинок. Приїхавши від нотаріуса донька повідомила, що по документах позивач подарувала будинок відповідачеві і про це свідчить договір дарування, який є у нотаріуса та у відповідача. Почувши таке від своєї доньки позивач була сильно вражена, що її син скориставшись, по перше: - її похилим «престарілим» віком, по друге: - помилкою неправильного сприйняття фактичних обставин спірного правочину, фактично оформив договір дарування, який вона не бажала укладати і такої волі взагалі не мала, а лише погодилась на укладання договору довічного утримання взамін на отримання від сина матеріальної допомоги, підтримки, догляду довічно і саме за таких умов, позивач вважала, мав бути відчужений будинок. В квітні 2018 року позивач прийшла до паркану будинку, а її син не пустив на подвіря будинку і сказав, чому вона прийшла до будинку, та відправив її наводити порядки до другого будинку. Позивач зазначає, що при підписанні оспорюваного договору дарування, позивач помилялась щодо фактичних обставин правочину, тому вважає, що такий договір дарування має бути визнаний недійсним з підстав ч.1 ст.229 та стст.203 і 717 ЦК України. Вважаючи свої права порушеними позивач просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований по вулиці Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори. Скасувати реєстрацію права власності на житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований по вулиці Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області за ОСОБА_4 проведену на підставі спірного договору дарування.

Позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала. Вказала, що разом із сином поїхали до нотаріуса і син сказав, що він буде її доглядати, просив щоб вона розписалася, аби після її смерті не платити кошти. Зазначила, що всі її речі залишилися в будинку, вона продовжувала проживати в ньому. Також вказала, що в неї один будинок, іншого житла не має. Пояснила, що син казав, що буде доглядати її. Вказала, що вона не читала документи, які підписувала.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 пояснив, що позивач набула у власність будинок. В 2011 році відповідач звернувся до позивача, щоб укласти договір довічного утримання. Спірний будинок є єдиним житлом для позивача. Вказав, що позивач була переконана, що син її утримує. Зазначив, що в спірному будинку є її речі. В 2018 році позивач звернулася до доньки, щоб взяти довідку в сільській раді про прописаних осіб. Доньці в сільській раді та в конторі сказали, що будинок подарований відповідачу. Також вказав, що в квітні 2018 року відповідач не впустив позивача до будинку її доньки. Пояснив, що сторони весь час проживали у спірному будинку.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений у порядку, встановленому ст. ст.128, 130 ЦПК України - судовими повістками, направленими рекомендованими листами за зареєстрованим місцем його проживання. Належним чином повідомлений відповідач не прибув у судове засідання, про причини неявки суд не повідомив. Судом встановлено відсутність поважних причин неявки в судове засідання належно повідомленого відповідача, ухвалено про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в.о. Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області 11.10.2018 за вх..№6888 подала заяву про розгляд справи без її участі, з позовними вимогами згідна, не заперечує проти їх задоволення. При вирішенні справи покладається на розгляд суду.

Заяви, клопотання: клопотання позивача про витребування доказів, заява позивача про забезпечення позову, заяви позивача про відкладення підготовчого засідання, заява представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору про розгляд справи без її участі, заява позивача про виклик свідків, клопотання представника позивача про приєднання письмових доказів до справи.

Інші процесуальні дії у справі: відкриття провадження у справі, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, витребування доказів, виклик свідків, надання часу, необхідного для подання письмового доказу, про що постановлено ухвали окремими документами.

Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Із показань свідка ОСОБА_8 встановлено, що вона є донькою позивача. Виявилося, що її мати зробила договір дарування на відповідача. Під час сварки невістка сказала, що може вигнати з будинку будь-кого. Мати прийшла до неї і попросила дізнатися у сільській раді, чи прописана невістка у будинку. Після чого, вона пішла в сільську раду, щоб дізнатися чи приписана невістка. Вказала, що вона дізналася про договір дарування, який їй показала секретар сільської ради. Потім її мати сама пішла в сільську раду, після чого в нотаріальну контору, де їй повідомили, що в 2011 році було укладено договір дарування. Вказала, що мати жила і в спірному будинку і в її будинку. Мати казала, що 7 років тому син возив її до нотаріуса, при цьому казав, що треба підписати документи на випадок смерті, аби потім менше платити, а відповідач буде за нею доглядати. Також пояснила, що мати жила у відповідача, а коли були сварки, то приходила до неї. Всі речі матері залишилися в будинку. Мати ніколи не висловлювала наміру подарувати будинок. Зазначила, що в її матері з невісткою були напружені відносини. Пояснила, що її мати потребує стороннього догляду. Іншого житла у матері немає. Документи на будинок усі в матері.

Із показань позивача, допитаної як свідка ОСОБА_2 встановлено, що в 2011 році вона разом із сином поїхали до нотаріуса і син сказав, що він буде її доглядати, просив щоб вона розписалася, аби після її смерті не платити кошти. Вказала, що в нотаріуса вона розписалася і не читала документи. Коли приїхали додому, вона продовжувала проживати в будинку. В літку або навесні 2018 року невістка сказала, що кого хоче, того і випише з будинку. Зазначила, що вона попросила доньку дізнатися в сільській раді про документи. Донька повідомила, що вона вже не є власником будинку.

Із копії технічного паспорту, складеного 08.09.2006 встановлено, що технічний паспорт виданий на імя ОСОБА_2 До складу будівель і споруд входять: житловий будинок (А), площею 98,8 кв.м., підвал (А1), площею 14,6 кв.м., веранда (а), площею 11,3 кв.м., ганок (а1), площею 5,7 кв.м. Із копії свідоцтва від 07.11.2006 встановлено, що ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_5, який помер 29.03.1998 та їй належить право власності на одну другу частку в спільному майні, придбаному подружжям під час шлюбу. Спільне сумісне майно складається із цілого жилого будинку з господарчими будівлями по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області і значиться за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ямпільським райвиконкомом 25.08.1987. Обєкт нерухомості зареєстровано в Ямпільському БТІ 08.09.2006 №154. Із копії свідоцтва про право на спадщину від 07.11.2006 встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємицею однієї восьмої частки майна ОСОБА_5 Спадкове майно складається із житлового будинку з господарчими будівлями, що розташований по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області.

Із копії договору дарування частини житлового будинку від 26.08.2011 встановлено, що ОСОБА_2 передала у власність (подарувала), а ОСОБА_4 набув у власність, прийняв дарунок пять восьмих частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів, виклик свідків чи призначення судових експертиз, а тому суд вирішив справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України.

Оцінюючи всі зібрані докази в їх сукупності, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Судом встановлено і ця обставина підтверджена фактичними даними, отриманими із показань допитаних свідків, що при укладенні оскаржуваного договору у позивача з відповідачем була попередня домовленість про те, що він буде її доглядати, бажаючи укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договір дарування належного їй нерухомого майна. Таким чином, при укладенні оскаржуваного договору дарування позивач припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договір дарування.

Також встановлено, що позивач є особою похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду, спірне житло є єдиним житлом у позивача; фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному не відбулась, позивач продовжила проживати в спірному житловому будинку після укладення договору дарування.

Із доводів позивача та її представника, а також із показань свідка встановлено, що позивач посилалася на те, що укладаючи оспорюваний договір дарування, вона діяла під впливом помилки відносно правової природи угоди, прав та обов'язків сторін, оскільки ніколи не мала наміру відчужувати та передавати будинок у власність, у якому проживає та іншого житла не має. Зважаючи на похилий вік вважала, що укладає договір довічного утримання. При цьому, після підписання договору, фактично будинок не передавала, від особистих речей його не звільняла, залишилася там проживати.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15; від 02 грудня 2015 року №6-2087цс15; від 16 березня 2016 року №6-93цс16.

Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Договір дарування частини житлового будинку від 26.08.2011 на пять восьмих житлового будинку по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області підлягає визнанню недійсним, а позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення. Суд не має підстав для задоволення іншої частини позову, оскільки із досліджених доказів встановлено, що позивачем укладено договір дарування пяти восьмих спірного житлового будинку.

Вирішуючи вимогу позивача про скасування державної реєстрації вказаного договору, суд вважає її обґрунтованою, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

П.41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, передбачено, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Спірний договір укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 визнано недійсним, а тому з метою захисту пропущеного права позивача та відновлення становища, яке існувало до порушення реєстрація договору дарування частини житлового будинку від 26.08.2011 підлягає скасуванню.

Оскільки спір між сторонами вирішено, суд, керуючись п.8 ч.1 ст.264 ЦПК України має підстави для скасування заходу забезпечення позову, встановленого ухвалою від 24.05.2018 у цій справі.

З урахуванням наведеного, суд має підстави для часткового задоволення позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд відповідно до ст.141 ЦПК України має підстави присудити із відповідача на користь позивача понесенні нею та документально підтверджені судові витрати, виходячи із розміру ставки судового збору, встановленої ст.4 ч.2 п.2 п.п.2 Закону України «Про судовий збір», тобто, у сумі 1409 (одну тисячу чотириста девять) гривень 60 копійок.

Норми права, які застосував суд при вирішенні спору - ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, і на підставі ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування пяти восьмих частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований по вулиці Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області, укладений 26 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори.

Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 на пять восьмих частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований по вулиці Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області, зареєстрованого на підставі договору дарування укладеного 26 серпня 2011 року.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1409 (одну тисячу чотириста девять) гривень 60 копійок судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Скасувати захід забезпечення позову, обраний на підставі ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області від 24.05.2018 в виді накладення арешту на житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області та заборонити вчиняти з житловим будинком із господарськими будівлями, що розташований по вул. Леніна, 105 в с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області будь-які інші дії повязані з його відчуженням та державною реєстрацією права власності на користь інших (третіх) осіб.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пунктів 15, 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного суду через Ямпільський районний суд Вінницької області.

Головуючий А.Г. ЛЮБИНЕЦЬКА-ОНІЛОВА