Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 758/14686/16-й

провадження № 61-22891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Подільський районний відділ в м. Києві міграційної служби України в місті Києві Державної міграційної служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Шебуєвої А. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д., від 15 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Подільський районний відділ в м. Києві міграційної служби України в місті Києві Державної міграційної служби України, про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій також зареєстрована та проживає відповідач, що позбавляє його можливості розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4, посилаючись на положення статей 319, 321, 391 ЦК України, просив усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва у складі судді Романа О. А. від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування вказаною квартирою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація та проживання ОСОБА_7 у квартирі, яка належить позивачу, позбавляє останнього можливості повноцінно володіти своєю власністю.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 була відсутня у квартирі більше року. Також суд врахував доводи відповідача про те, що вона проживає у спірній квартирі і в ній знаходяться її речі, сплачує житлово-комунальні послуги. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право проживання у спірній квартирі.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позовних вимог, оскільки спільне проживання ОСОБА_7 з ним як з власником спірної квартири та участь у деяких витратах на квартиру не створює для відповідача правових підстав для набуття права користування його житлом.

Вказував на те, що його квартира є однокімнатною, погіршення відносин між сторонами, конфліктні ситуації, притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за крадіжку його майна унеможливлює подальше спільне проживання.

Також вказував на те, що він не перебував та не перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

У доповненні до касаційної скарги зазначав, що у довідці форми № 3, на яку посилався суд апеляційної інстанції, допущено технічну помилку та помилково вказано, що ОСОБА_5 зареєстрована у спірній квартирі як дружина власника, що підтверджується листом КК «Центр комунального сервісу» від 06 квітня 2017 року, який долучений до касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У липні 2017 року ОСОБА_7 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, судами установлено, що ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу від 07 червня 2002 року є власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки форми № 3 Центру комунального сервісу від 04 січня 2017 року з 31 серпня 2006 року в квартирі АДРЕСА_1 як дружина власника квартири зареєстрована ОСОБА_7

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4, посилаючись на те, що відносини між ним та ОСОБА_7 погіршилися, між ними почалися конфлікти та сварки, які унеможливили спільне проживання з нею, просив усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування квартирою.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У справі, що переглядається, установлено, що сторони не перебували та не перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак з 2006 року проживають однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1, яка належить позивачу, ведуть спільне господарство. З 2016 року між сторонами почались конфлікти.

Згідно з актом від 10 лютого 2017 року, складеним представником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», 31 серпня 2006 року відповідач зареєстрована у спірній квартирі як дружина власника та проживає за місцем реєстрації з 2005 року по 2017 рік.

З огляду на це, безпідставними є доводи позивача про те, що відповідач не була членом його сім'ї.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави втрати членом сім'ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім'ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Установивши, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 була відсутня у квартирі більше року, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для виселення відповідача, з якою позивач проживав однією сім'єю та яка з 2006 року за згодою власника квартири зареєстрована у спірній квартирі та користувалась нею, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Доводи касаційної скарги про те, що у довідці форми № 3 було допущено помилку щодо родинних зв'язків відповідача з власником квартири, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та оцінювати докази.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта