КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1014/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня2018 року місто Київ

справа № 755/15038/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Невідомої Т.О.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Астахової О.О., повний текст рішення складено 20 липня 2018 року у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення із житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про зобов'язання укласти договір найму та вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В мотивування вимог посилався на те, що на підставі розпорядження Дніпровської РДА в місті Києві від 13 лютого 2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», будинок №67 по проспекту Алішера Навої в місті Києві 16 лютого 2015 року був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва».

Вказував, що предметом спору є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 29,90 кв.м, загальною площею 46,60 кв.м, яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Зазначав, що наймачем квартири та власником особового рахунку був ОСОБА_5, який помер 30 травня 2013 рокута знятий з реєстраційного обліку 10 вересня 2013 року.

Посилався на те, що відповідачі по справі більше трьох років після смерті ОСОБА_5 без законних підстав проживають у квартирі №65 вказаного будинку, хоча зареєстровані у АДРЕСА_3, житловою площею 29,70 кв.м, загальною площею 46,30 кв.м, яка теж належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Вказував, що вимоги припису ЖЕД-408 від 02 вересня 2016 року про добровільне звільнення самовільно зайнятого жилого приміщення відповідачі не виконали.

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила зобов'язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» заключити з нею договір найму та зареєструвати її власником особового рахунку спірної квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що починаючи з 13 вересня 1965 року сім'я ОСОБА_5 (бабуся ОСОБА_6 та мати ОСОБА_15) були наймачами квартири АДРЕСА_1.

Вказувала, що 04 червня 1993 року договір найму квартири було укладеного із ОСОБА_5

Зазначала, що з 1993 року ОСОБА_5 перебував у фактичних шлюбних відносинах із її матір'ю - ОСОБА_2, у яких народилися діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вказувала, що з моменту її народження та народження брата ОСОБА_4 по день смерті батька - ОСОБА_5 вся сім'я у складі чотирьох осіб проживала у спірній квартирі, що підтверджується відповідними довідками.

Зазначала, що у спірній квартирі, після смерті батька, зареєстрованих осіб не має, проте проживає вона, брат, їх матір, та двоє її малолітніх дітей.

Посилалася на те, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району містка Києва» відмовляє в укладанні з нею договору найму, однак вона вважає, що має право на проживання у спірній квартирі, так як проживає в ній з моменту свого народження і іншого житла не має.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» по 459,33 грн. судового збору з кожного.

Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просили рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалися на те, що суд першої інстанції незважаючи на факт тривалого постійного проживання відповідачів у спірній квартирі, яка була для них єдиним місцем проживання, безпідставно вважав їх тимчасовими мешканцями, які не набули самостійного права користування житлом. Обставина щодо того, що відповідачі були тимчасовими мешканцями спростовується матеріалами справи.

Вказували, що суд незаконно пов'язав реалізацію житлових прав відповідачів не з проживанням, а з фактом реєстрації за місцем проживання. Даний висновок суду зроблено при ігноруванні норми ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Зазначали, що суду були надані докази того, що їх реєстрація за іншим місцем проживання носила для відповідачів формальний характер, оскільки вони з моменту вселення до спірної квартири жодного дня не проживали та не мали можливості проживати у житлі, де були зареєстровані.

Посилалися на те, що вони несли обов'язки наймача та членів його сім'ї, турбувалися про житло, проводили поточні ремонти та несли витрати по його утриманню.

Вказували, що при проживанні сім'ї у спірній квартирі було встановлено певний порядок користування нею, де діти і батьки проживали в окремих кімнатах.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до апеляційного суду від позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» не надійшло.

Сторони у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання, в якому остання просила відкласти розгляд справи, у зв'язку з тим, що вона хворіє.

Колегія суддів відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки ОСОБА_3 до клопотання було додано результати обстеження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, доказів перебування на лікарняному саме ОСОБА_3 суду не надано.

А відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району містаКиєва»про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.64, 99, 109 ЖК України, а також того, що при вселенні відповідачів в спірну квартиру між ними та наймачем квартири - ОСОБА_5 було обумовлено, що самостійного права користування спірною квартирою вони не набувають. А відтак, права на проживання у квартирі після смерті наймача у відповідачів не має.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» житловий будинок №67 по проспекту Алішера Навої у місті Києві закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», що підтверджується актом приймання-передачі житлових будинків, затвердженого 01 квітня 2015 року.

На підставі ордеру на житлове приміщення виданого 24 вересня 1965 року виконавчим комітетом Київської міської ради, квартира АДРЕСА_2 (на час видачі ордеру назва вулиці - Воскресенське шосе) була отримана ОСОБА_6 разом із членами сім'ї наймача: чоловік - ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_9

Відповідно до витягу з розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 04 червня 1993 року №422 було змінено договір найму вказаної квартири та укладено його із ОСОБА_5, склад сім'ї 2 особи: батько - ОСОБА_10 та бабуся ОСОБА_6

30 травня 2013 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві, актовий запис №9489.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також померли.

Квартира АДРЕСА_2, житловою площею 29,90 кв.м, загальною площею 46,60 кв.м, належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

З довідки форми №3, виданої КК «Центр комунального сервісу» від 05 жовтня 2013 року №994 вбачається, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований.

Як пояснювали сторони у судовому засіданні суду першої інстанції, у квартирі АДРЕСА_2 без реєстрації проживають відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також малолітні діти ОСОБА_3 - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Дані обставини визнаються сторонами, а тому згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

Крім того, як вбачається з довідки форми №3 КК «Центр комунального сервісу» від 05 жовтня 2016 року №995 відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 зареєстровані у АДРЕСА_4, яка на підставі ордеру на житлове приміщення, виданого 24 вересня 1965 року виконавчим комітетом Київської міської ради була надана для проживання ОСОБА_12 та членам її сім'ї: чоловіку - ОСОБА_13, сину - ОСОБА_14 та дочці - ОСОБА_2 Власником особового рахунку вказаної квартири є відповідач ОСОБА_2

02 вересня 2016 року представником ЖЕД №408 направлено на адресу відповідачів припис про необхідність звільнити двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 до 09 вересня 2016 року або надати дозвільні документи на проживання за даною адресою.

Проте добровільно звільняти спірне житлове приміщення відповідачі відмовляються.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказував, що відповідачі по справі більше трьох років після смерті ОСОБА_5 без законних підстав проживають у АДРЕСА_5 а відтак відповідно до норм ЖК України останні підлягають виселенню з спірної квартири.

Згідно з ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК України передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 4 ст.31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Як вбачається з показів свідків, допитаних у суді першої інстанції, наймач квартири ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 з 1993 року проживали спільно без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_2. У них народилось двоє дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Після смерті ОСОБА_5, відповідачі за первісним позовом, із малолітніми ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 продовжили проживати у вказаній квартирі, де мешкають по даний час.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла та виселенні відповідачів із займаної квартири, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів та самих відповідачів, не взяв до уваги строк проживання відповідачів у квартирі протягом життя наймача квартири, який був також батьком відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та дійшов передчасного висновку про необхідність виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_2.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва».

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вказував на те, що відповідачі мають інше житло, придатне для проживання, окрім спірної квартири, тобто зберігають за собою право користування квартирою АДРЕСА_6, а відтак правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилалася на ст.ст.58, 61 ЖК України та вказувала на те, що оскільки вона проживала тривалий час у спірній квартирі відповідач повинен укласти з нею договір найму.

Так, ч.1 ст.58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 ордер на зайняття спірної квартири не видавався, а відтак у останньої відсутні правові підстав для укладення з відповідачем договору найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 та у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» відсутні підстави для реєстрації особового рахунку на її ім'я.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно приписів ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Виходячи з вищевикладеного, саме позивач визначає предмет та підстави позову, суд позбавлений права самостійно змінювати їх.

При цьому, ОСОБА_3 не заявлялися вимоги про визнання за нею права користування спірною квартирою.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, а відтак рішення щодо відмови у зустрічному позові також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1033,50 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення із житлового приміщення відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», місцезнаходження: місто Київ, вул. Челябінська, 9-г, на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1033 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: