Справа № 496/1389/18
Провадження № 2/496/996/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Богдан Ю.В.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 156000 грн. та судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач 09 січня 2018 року отримав у нього в борг 3000 доларів США, про що власноруч написав відповідну розписку, зобовязавшись повернути зазначені грошові кошти у строк до 20 січня 2018 року. У разі неповернення грошових коштів у обумовлений термін, відповідач зобовязався повернути позивачу до 20 лютого 2018 року борг у подвійному розмірі, тобто 6000 доларів США. На даний час відповідач не виконав взяте на себе зобовязання щодо повернення вказаних грошових коштів, у звязку з чим він змушений звернутись з даним позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснив, що 09 січня 2018 року відповідач взяв у позивача в борг 3000 доларів США. Окрім цього між ними була домовленість про те, що у разі неповернення вказаних грошових коштів в обумовлений термін, відповідач сплачує позивачу грошові кошти у подвійному розмірі, тобто 6000 доларів США, у строк до 20 лютого 2018 року. На підтвердження вказаної домовленості відповідач власноруч написав відповідну розписку у присутності двох свідків. Після вказаної дати позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг, однак всі спроби домовитись були марними, у звязку з чим просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 6000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. При цьому пояснив, що грошові кошти у розмірі 3000 доларів від позивача ніколи не отримував, розписку не писав, не підписував, і взагалі ОСОБА_2 є людиною йому не знайомою. Після перерви відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день розгляду справи, про що свідчить його особистий підпис на розписці.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 09 січня 2018 року між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти в сумі 3000 доларів США, які зобовязався повернути в повному обсязі у строк до 20 січня 2018 року. Окрім того, сторони домовились, що у разі неповернення відповідачем вказаних грошових коштів в обумовлений термін, останній зобовязується повернути позивачу у строк до 20 лютого 2018 року грошові кошти у подвійному розмірі, тобто в сумі 6000 доларів США. Ці обставини підтверджуються розпискою, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні 05.12.2018 року (а.с.4).

Згідно ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13.

При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказане узгоджується з Постановою Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1672цс16.

Станом на 05.12.2018 року курс долара США по відношенню до гривні становить 2812.5926 грн. за сто доларів США, згідно даних з офіційного сайту Національного банку України, виходячи з чого сума боргу становить 156000 грн. (2812.5926?6000)

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

В порушення вказаних вимог відповідач не виконав умови зобовязання, гроші не повернув, тобто не виконав його у строк, а тому повинен повернути борг у подвійному розмірі, що передбачено умовами договору сторін та складає 156000 грн.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо неотримання ним грошових коштів від позивача, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач є дієздатною особою, при написанні розписки діяв вільно, усвідомлював значення своїх дій, а тому розумів наслідки їх вчинення.

Фактів будь-якого незаконного спонукання відповідача щодо написання розписки судом не встановлено.

Доказів, що ставлять під сумнів справжність представленої представником позивача письмової розписки від 09 січня 2018 року, відповідачем суду не надано.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що в січні 2018 року були присутні під час складання відповідачем розписки про отримання 3000 доларів США, вони запитували у ОСОБА_3 чи отримав він їх, на що останній повідомив, що отримав. На які потреби відповідач брав у позивача в борг грошові кошти їм не відомо.

Таким чином, відповідачем у судовому засіданні не надано доказів у розумінні ст. ст. 78-80 ЦПК України, які б спростували відсутність у нього боргу перед позивачем.

З урахуванням викладеного суд вважає, що права позивача порушені відповідачем і підлягають судовому захисту.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1560 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 192, 207, 526, 530, 545, 551, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1050, ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ОК 024047, виданий Біляївським РВ ГУ ДМС України в Одеській області 27.09.2016 року іпн. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії КК 695276, виданий Болградським РВ ГУМВС України в Одеській області 10.02.2010 року, іпн. НОМЕР_2 борг за договором позики від 09.01.2018 року у розмірі 156000 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1560 грн., а всього 157560 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.О. Пендюра