Справа № 145/715/18
Провадження № 22-ц/801/384/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 рокуСправа № 145/715/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №145/715/18 за позовом ОСОБА_3 до Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року, повний текст якого складено 17 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Ратушняка І.О.,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом до Гніванської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_4, після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 земельну ділянку, площею 0,2500 га призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та на земельну ділянку, площею 0,1009 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, за цією ж адресою. За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким належний їй житловий будинок з господарськими будівлями та присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 заповіла онуці - позивачу у справі. Спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку в спадщині відсутні. Позивач в установленому законом порядку звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та 10 березня 2018 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Однак, в зв'язку з тим, що в Державних актах на право власності на землю від 25 листопада 2004 року, якими посвідчується право власності на землю ОСОБА_4, допущена помилка в зазначенні населеного пункту, в якому розміщуються земельні ділянки, зокрема замість правильного "с. Грижинці", зазначено "м. Гнівань", нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 березня 2018 року № 523/02-31.

З цих підстав просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0, 2500 га, кадастровий НОМЕР_2, що розташована в АДРЕСА_1 призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та на земельну ділянку площею 0, 1009 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована в АДРЕСА_1 призначену для ведення особистого селянського господарства, після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав, що заповітом ОСОБА_4 не визначено конкретну земельну ділянку, яку заповідає спадкодавець, суд першої інстанції не врахував, що державні акти на право власності на земельні ділянки отримані останньою після складення заповіту, тому воля спадкодавця виражена чітко шляхом вказівки, що заповідається присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_1.

У строк, визначений судом, відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги підтримав, з підстав, зазначених в ній, просив скаргу задовольнити.

Представник відповідача - Гніванської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у заповіті ОСОБА_4 не вказано, яка з двох земельних ділянок заповідається позивачу, а позивачем не доведено, на якій із них знаходиться успадковане нерухоме майно, а тому позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, про що виконавчим комітетом Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області 05 липня 2017 року складено відповідний актовий запис №91 (а.с. 4).

Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Зданевич С.А. 17 березня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 848, ОСОБА_4 заповіла належний їй жилий будинок з господарськими будівлями та присадибну земельну ділянку, які знаходяться в АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_3 (а.с. 5).

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4, виданим 25 листопада 2004 року на підставі рішення 8 сесії 4 скликання Гніванської міської ради від 12 червня 2003 року, ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0, 1009 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 кадастровий НОМЕР_3, (а.с. 6).

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5, виданим 25 листопада 2004 року на підставі рішення 8 сесії 4 скликання Гніванської міської ради від 12 червня 2003 року, ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована по АДРЕСА_1 кадастровий НОМЕР_2 (а.с. 7).

ОСОБА_3 прийняла спадщину за заповітом після ОСОБА_4 в установленому законом порядку, звернувшись до нотаріальної контори, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49023776 від 08 вересня 2017 року про заведення Тиврівською державною нотаріальною конторою спадкової справи №285-2017 до майна померлої ОСОБА_4, листом Тиврівської державної нотаріальної контори від 10 травня 2018 року №903/01-16, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10 березня 2018 року, виданого ОСОБА_3 державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Зданевич С.А., на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані в АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9,51).

Відповідно до розпорядження міського голови Гніванської міської ради від 17 лютого 2016р. №13-Р "Про перейменування вулиць та провулків м. Гнівані та с. Грижинці" вул. Кошового перейменовано у вул. Молодіжну (а.с. 20-21).

Постановою державного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори Зданевич С.А. від 23 березня 2013 року №523/02-31 відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину на земельну ділянку площею 0, 2500 на, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану в АДРЕСА_1 призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,1009 га, кадастровий № НОМЕР_3, розташовану в АДРЕСА_1, призначену для ведення особистого селянського господарства, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с. 24-25).

Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки стало помилкове зазначення в державних актах на право приватної власності на землю місця розташування земельних ділянок м. Гнівань, тоді як фактично місцем знаходження є с. Грижинці Тиврівського району, що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру від 05 лютого 2018 року.

Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру №НВ-018 від 20 квітня 2018 року та №НВ-018 від 20 квітня 2018 року земельна ділянка площею 0,1009 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, зареєстрована 25 листопада 2004 року на праві приватної власності за ОСОБА_4, розташована по АДРЕСА_1 земельна ділянка площею 0,02500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, зареєстрована 25 листопада 2004 року на праві приватної власності за ОСОБА_4, розташована по АДРЕСА_1 (а.с. 11-16).

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підтвердженими належними та допустимими доказами у їх сукупності є обставини щодо фактичного місця розташування спірних земельних ділянок по АДРЕСА_1 та помилкового зазначення в державних актах на право власності на земельні ділянки населеного пункту м. Гнівань.

Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За змістом статей 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як встановлено по справі, на момент складення заповіту 17 березня 2004 року ОСОБА_4 не були отримані державні акти на право власності на землю, однак остання включила до складу спадщини присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1, що не суперечить положенням ст. 1236 ЦК України.

25 листопада 2004 року ОСОБА_4 отримала державні акти на право власності на дві земельні ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 та 0,1009 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, які розташовані за однією адресою - за місцем знаходження житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1

При визначенні ж конкретної земельної ділянки, яка охоплена заповітом від 17 березня 2004 року, необхідно керуватися вимогами ст. 1256 ЦК України.

Так, за змістом ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями.

У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Отже, першочергове тлумачення заповіту здійснюється спадкоємцями і лише у разі існування між ними спору - у судовому порядку.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4

З аналізу змісту заповіту, згідно з яким ОСОБА_4 включила до складу спадщини, житловий будинок та земельну ділянку без визначення її площі за адресою по АДРЕСА_1, та тлумачення заповіту самою спадкоємицею вбачається, що воля спадкодавця була спрямована на передачу не окремої частини земельної ділянки, а усього нерухомого майна, яке знаходиться за цією адресою, як житлового будинку, так і земельної ділянки.

Сама по собі обставина, що спадкодавцем було отримано два державні акти на земельні ділянки, залежно від їх цільового призначення, не змінює спрямованості волевиявлення спадкодавця на розпорядження своїм майном саме таким чином.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та доведені належними та допустимими доказами у справі.

Суд першої інстанції не виконав вимог щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не надав належну оцінку наявним у справі доказам, формально підійшов до розгляду справи, в зв'язку з чим не забезпечив ефективного захисту прав та інтересів позивача.

За таких обставин, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 (зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) право власності на земельну ділянку площею 0, 2500 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_3 (зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) право власності на земельну ділянку площею 0, 1009 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий номер № НОМЕР_3, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

Ю.Б. Войтко